ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року 
м. Київ
cправа №  905/245/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жайворонок Т. Є. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участі:
секретаря судового засідання - Іщука В. В.,
представників:

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківмістдорбуд» - 
                  Матисєка М. В.,
відповідача : Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області - Мендруха О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 (колегія суддів: Мартюхіна Н. О. (головуючий), Слободін М. М., Шутенко І. А.) та на рішення Господарського суду Донецької області від 06.11.2023 (суддя Кучерява О. О.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківмістдорбуд»
до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області
про стягнення 8   332   931,64 грн,

УСТАНОВИВ:

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківмістдорбуд» (далі - позивач, Товариство) подало до господарського суду позов, в якому просило стягнути зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області (далі - відповідач, Служба) 8   332   931,64 грн заборгованості.

В обґрунтування позову Товариство зазначило, що відповідач порушив зобов`язання за договором підряду від 10.02.2021 №   2-8 щодо прийняття та оплати виконаних позивачем робіт з капітального ремонту мосту на км 94   +   367 автомобільної дороги загального користування державного значення Н-32 Покровськ - Бахмут - Михайлівка, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за цей же період (далі - акти та довідки за грудень 2021 року) на загальну суму 8   332   931,64   грн. 

Також за доводами позивача, підписані ним в односторонньому порядку акти та довідки за грудень 2021 року є належною підставою для здійснення розрахунків, враховуючи, що відповідач після отримання 27.12.2021 цих документів не заявив мотивованої відмови від прийняття та оплати реально виконаних ремонтних робіт.

Правовою підставою для стягнення заборгованості позивач визначив, зокрема, ст.   853, 882 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.11.2023, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2024, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8   332   931,64   грн боргу.

Висновки суду першої інстанції мотивовані тим, що позивач виконав ремонтні роботи у грудні 2021 року, своєчасно та належним чином повідомив відповідача про це, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції відповідача на листі від 27.12.2021,  однак, відповідач в порушення умов договору та положень ст. 853, 882 ЦК України не виконав обов`язку щодо прийняття цих робіт, надання мотивованої відмови від підписання актів та довідок, оплати цих робіт, тому виконані у грудні 2021 року ремонтні роботи вважаються прийнятими та підлягають оплаті. 

Суд апеляційної інстанції погодився із такими висновками місцевого господарського суду, додатково зазначивши, що відхиляються посилання відповідача в апеляційній скарзі на неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором підряду з огляду на обставини непереборної сили - введення воєнного стану в Україні, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) від 28.02.2022, розміщеним на вебсайті Торгово-промислової палати України.

У поданій касаційній скарзі Служба, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність підстав касаційного оскарження за п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу передати на новий розгляд.

Обґрунтовуючи наявність підстав касаційного оскарження судових рішень за п.   1, 4 ч.   2 ст. 287 ГПК України, відповідач вказав, що суд апеляційної інстанції:

1)          неправильно застосував норми ст. 99 ГПК України, ст. 837, 853, 855 ЦК України та, при цьому, не врахував правового висновку Верховного Суду у постанові від 28.01.2020 у справі №   910/3802/19;

не зважив на правову позицію Верховного Суду у постанові від 05.05.2023 у справі №   1340/5998/18, в результаті чого не звернув уваги на те, що формальне складення первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції;

не врахував висновку Верховного Суду у постанові від 22.04.2021 у справі №   904/1017/20 щодо питання застосування ст. 79 ГПК України та не зауважив, що позивач не надав доказів перебування об`єкта ремонту на підконтрольній частині території України та до нього є безпечний доступ для здійснення огляду з метою прийняття виконаних робіт;

2)          суди не дослідили лист ТПП України від 28.02.2022, розміщений на вебсайті Торгово-промислової палати України, який підтверджує виникнення для відповідача форс-мажорних обставин (введення воєнного стану), які звільняють його від обов`язку оплачувати виконані ремонтні роботи, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Також за доводами касаційної скарги суд апеляційної інстанції порушив підп. «в» п.   3 ч. 1 ст. 282 ГПК України, коли необґрунтовано залишив без уваги доводи відповідача в апеляційній скарзі: 1) про передчасність позовних вимог та покладення на позивача ризику не оплати робіт, виконаних в обсязі більшому, ніж було передбачено планом фінансування; 2) про неможливість на теперішній час здійснення огляду робіт з метою їх прийняття чи надання зауважень з огляду на форс-мажорні обставини; 3) його міркування щодо призначення відповідної судової експертизи у цій справі згідно зі ст. 99 ГПК України, вказуючи, що в інших аналогічних господарських справах №   905/911/23 та №   905/86/23 місцеві господарські суди призначили відповідну судову експертизу.

Ухвалою Верховного Суду від 25.04.2024 відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 

08.05.2024 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач заперечив проти доводів касаційної скарги, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, врахувавши заперечення у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У ч. 1 ст. 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив п. 1 ч.   2 ст. 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні правовідносини.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19. 

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п.   1 ч.   2 ст.   287 ГПК України та п.   5 ч.   1 ст.   296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, зокрема, у постановах  від 05.12.2018 у справі №   522/2202/15-ц та від 30.01.2019 у справі №   706/1272/14-ц, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що підставою для касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

У постанові від 14.12.2021 у справі №   916/112/20 Верховний Суд зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. 

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.

Перевіривши доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм ст. 79, 99, 837, 853, 855 ЦК України, викладених у наведених відповідачем постановах Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке. 

У справі №   910/3802/19 предметом розгляду були вимоги товариства до компанії про стягнення заборгованості по оплаті виконаних підрядних робіт. При перегляді справи Верховним Судом застосовано, зокрема, положення ст.   837, 853 ЦК України та наведено висновок, що при розгляді спору щодо виконання умов підряду до предмета дослідження судами входить встановлення обставин щодо характеру, обсягу та якості робіт, що є предметом договору, строків їх виконання та порядок їх прийняття, аналіз доказів, поданих на підтвердження виконання та передання цих робіт, відповідність визначеної в договорі вартості робіт фактично виконаним роботам.

Скасовуючи судові рішення про задоволення позову та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди, встановивши обставини, що компанія (відповідач) не погоджувала акти та не підписувала їх, про що неодноразово повідомляла товариство листами із зауваженнями щодо термінів виконання робіт, їх вартості та порядку оплати, а також повідомляла про дострокове розірвання контракту та припинення ремонтних робіт, не надали оцінки цим листам, в результаті чого не дослідили докази компанії на підтвердження доводів про невідповідність зазначених в актах робіт їх обсягам, якості та реальній вартості, обмежившись формальним посиланням на те, що компанія не надала належних та допустимих доказів невідповідності виконаних товариством робіт роботам і сумам, які зазначені в актах; суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили заперечення компанії щодо обсягу та вартості виконаної роботи, тоді як з метою встановлення зазначених обставин відповідач просив призначити у справі судову експертизу відповідно до ст. 99 ГПК України.

У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з підстав порушення відповідачем умов договору підряду та ст. 853, 882 ЦК України. 

Аналізуючи положення, зокрема, ст.   837, 853, 882 ЦК України, апеляційний суд зазначив, що обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт - негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Якщо замовник безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог ст. 525, 526 ЦК України. В свою чергу, ухилення відповідача від прийняття робіт у порушення вимог ст. 853, 882 ЦК України без зазначення своєчасно про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, є підставою для покладення на нього обов`язку оплатити роботи, виконані позивачем за договором.

Водночас суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок щодо питання застосування ст. 853, 882 ЦК України, наведений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.06.2023 у справі №   914/2355/21, який полягає у тому, що підставою визнання акту виконаних робіт, підписаного однією стороною, недійсним є доведення обґрунтованості відмови замовника від підписання акту, тобто наявності суттєвих недоліків виконаних робіт, на які посилався замовник відмовляючись від підписання акту. Передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акту і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором. 

У справі, що розглядається, дослідивши надані позивачем докази, зокрема, договір підряду від 10.02.2021 №   2-8 з додатками №   1 (договірна ціна), №   2 (календарний графік виконання робіт) та додатковими угодами до нього; підписані позивачем в односторонньому порядку акти та довідки за грудень 2021 року; листи позивача від 27.12.2021 та 21.09.2022, з яким вказані документи були передані відповідачу; лист відповідача від 12.10.2022, суди з`ясували, що згідно з календарним графіком виконання робіт по об`єкту (в редакції додаткової угоди від 18.08.2021) встановлено виконання позивачем робіт: на 2021 рік - розгортання будівельного майданчика, підготовчі роботи; демонтаж існуючих конструкцій мосту; улаштування сполучення моста з підходами; ремонт, підсилення стійок та ригелів опор; на 2022 рік - ремонт, підсилення стійок та ригелів опор; влаштування підферменних тумб, монтаж балок нових прогонових будов; улаштування монолітної залізобетонної накладної плити та тротуарів; улаштування деформаційних швів; улаштування гідроізоляції проїзної частини; влаштування дорожнього одягу на мосту і підходах; улаштування покриття тротуарів моста та підходах; монтаж перильного та бар`єрного огородження на мосту та підходах; влаштування водовідводу та очисних споруд; улаштування укріплення конусів; облаштування дороги (знаки, розмітка тощо); згортання будівельного майданчика.
Зіставивши перелік виконаних робіт, зазначених в актах за грудень 2021 року, із роботами згідно з календарним графіком виконання робіт, суди встановили, що позивач у грудні 2021 року здійснив комплекс робіт, що відповідає встановленому у календарному графіку обсягу на 2021 рік, а саме:
за актом на суму 5   152   621,88   грн позивач виконав підсилення стійок та ригелів проміжних опор (опори №   2,3,4); крайніх опор; СДСіП для фарбування проміжних опор №   2, 3, 4; СДСіП для фарбування незйомної опалубки консольної частини; СДСіП для монтажу опорних частин та балок ПБ; влаштування монолітних службових тротуарів на стоянах МДТ-1; влаштування непрорізної монолітної об`єднуючої плити прогонових будов; комплекс робіт з організації будівництва (капітального ремонту мосту);
за актом на суму 3   180   309,76   грн - влаштування тимчасового об`їзду довжиною 249   пог.   м.
Роботи з: влаштування дорожнього одягу на мосту і підходах; улаштування покриття тротуарів моста та підходах; монтаж перильного та бар`єрного огородження на мосту та підходах; облаштування дороги (знаки, розмітка тощо); згортання будівельного майданчика, які віднесені календарним графіком виконання робіт на 2022 рік, згідно з наданими актами позивачем у грудні 2021 року не здійснювались, відповідно не були включені у спірні акти.
Факт виконання позивачем ремонтних робіт у грудні 2021 року на загальну суму 8   332   931,64   грн підтверджується актами та довідками, які були надані на підпис відповідачу 27.12.2021 і отримані останнім того ж дня, що підтверджується штампом з реєстраційним номером вхідної кореспонденції 01/13-3697/1.

Оскільки відповідач не надав відповіді на лист від 27.12.2021, позивач 21.09.2022 повторно подав йому акти та довідки за грудень 2021 року на підпис, на що 12.10.2022 отримав відповідь про неможливість огляду та перевірки виконаних робіт, зазначених в актах та довідках, оскільки на теперішній час об`єкт ремонту знаходиться на території, яка перебуває під тимчасовою окупацією. Крім того, введення воєнного стану з 24.02.2022 є форс-мажорними обставинами для відповідача, які вплинули на можливість виконання ним зобов`язань за договором, що підтверджується, зокрема, загальним офіційним листом ТПП України від 28.02.2022, розміщеним на вебсторінці Торгово-промислової палати України.

Надавши оцінку умовам підп. 13.2.2, 13.4 п. 13 договору підряду, суди зазначили, що представник відповідача мав протягом 15 робочих днів від 27.12.2021 перевірити виконання робіт згідно з наданих актів і підписати їх або,  у разі виявлення недоліків у виконаних роботах або відступів від умов договору, відмовитись від прийняття робіт із зазначенням мотивів відмови, чого не зробив, чим порушив вказані умови договору.

Враховуючи наведене та те, що відповідач під час розгляду справи не заперечував проти виконання позивачем ремонтних робіт у грудні 2021 року, не надав жодного доказу на спростування наданих позивачем доказів та встановлених судами обставин відповідності виконаних позивачем ремонтних робіт обсягам та вартості, зазначеним в актах, а також не спростував  фактів отримання ним 27.12.2021 актів та не надання на ці документи будь-яких заперечень, апеляційний суд погодився з висновками місцевого господарського суду, що виконані позивачем у грудні 2021 року ремонтні роботи є реальними, вважаються прийнятими та підлягають оплаті, а ухилення відповідача від підписання актів та оплати виконаних робіт є порушенням ст.   853, 882 ЦК України.

При цьому апеляційний суд зважив і на те, що відповідач не зазначав будь-яких доводів про відсутність доступу або наявність перешкод у ознайомленні з виконавчою документацією, зокрема: журналом обсягів виконаних робіт; документів, що засвідчують якість використаних матеріалів; відомостей лабораторного та геодезичного контролю; актів на приховані роботи тощо. Журнал обліку виконаних робіт жодних зауважень, вимог чи претензій щодо виявлених порушень не містить. Крім того, уповноважена особа відповідача, яка перебувала на об`єкті та контролювала якість та обсяги ремонтних робіт під час їх виконання, будь-яких зауважень не висловлювала.

Проаналізувавши висновки суду апеляційної інстанцій щодо застосування, зокрема, ст.   837, 853 ЦК України до правовідносин у цій справі та судове рішення Верховного Суду у справі №   910/3802/19, на яке посилається Служба, Суд встановив, що застосування апеляційним судом вказаних норм права не суперечить висновку суду касаційної інстанції і не містить протилежного правового висновку щодо їх застосування, а залежало від встановлених і доведених обставин справ, а також оцінки наданих до суду доказів, що входили в предмет доказування та формували фактично-доказову базу, що, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, не створює подібність правовідносин.

Висновків Верховного Суду щодо питання застосування положень ст.   855 ЦК України (розрахунки між сторонами у разі випадкового знищення предмета договору підряду або неможливості закінчення роботи), які не були враховані апеляційним судом при розгляді даної справи, як про це зазначає відповідач в касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст.   287 ГПК України, справа №   910/3802/19 не містить. І зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі, яка розглядається, не вбачається мотивування висновків про задоволення позову з посиланням на цю норму права, враховуючи предмет та підстави позову.

Питання застосування положень ст. 99 ГПК України Верховним Судом у справі №   910/3802/19 зумовлене тим, що компанія у названій справі заявляла обґрунтоване клопотання про призначення відповідної судової експертизи, яке суди залишили поза увагою, не навівши мотивів відхилення його чи задоволення.

Разом з  тим у справі, що розглядається, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 42 ГПК України, та будь-якого клопотання про призначення відповідної судової експертизи відповідно до ст. 99 ГПК України не заявив ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. У відзиві на позов здійснено лише посилання на цю норму праву, а в апеляційній скарзі наведено міркування щодо призначення такої експертизи у справі із зазначенням орієнтованого переліку питань, які, на думку відповідача, необхідно поставити експерту.

Тобто у поданому суду апеляційної інстанції документі відповідач, не заявляючи клопотання про проведення експертизи, фактично спонукав суд призначити експертизу у справі за ініціативою суду, а витрати з оплати експертизи покласти на позивача.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції не приймалося рішення про призначення експертизи у справі з ініціативи суду, а в матеріалах справи відсутня згода позивача на її проведення.

Оскільки наданий відповідачем суду апеляційної інстанції документ не є його клопотанням про призначення експертизи в розумінні ст. 99 ГПК України, посилання відповідача на необґрунтоване не застосування судом апеляційної інстанції зазначеної процесуальної норми під час розгляду справи, які могли б бути підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, свого підтвердження не знайшли, тому висновки Верховного Суду у справі №   910/3802/19 у цій частині нерелевантні до даної справи.

У справі №   1340/5998/18, на яку здійснено посилання в касаційній скарзі, Верховний Суд розглядав вимоги суб`єкта господарювання до Головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. За висновками Верховного Суду наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового кредиту, оскільки виконання зобов`язання за правочином зумовлює складання інших документів. Формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення. 

У справі 904/1017/20, на яку також покликається Служба, розглядались вимоги товариства про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби в Україні грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої Головним управління Національної поліції через втрату вилученого майна товариства. Отже, висновки щодо застосування стандарту доказування «вірогідність доказів», закріпленого у ст. 79 ГПК України, зроблено у справі, в якій вирішувалось питання щодо наявності   /   відсутності між сторонами деліктних зобов`язань та складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди з урахуванням наданих сторонами доказів. 

Натомість, правовідносини у справі, що розглядається, виникли безпосередньо з  договору підряду, а предметом розгляду є вимога про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань в частині оплати виконаних підрядних робіт.

Отже, висновки у зазначених справах Верховного Суду зроблені у правовідносинах, які очевидно не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається, з огляду на предмет і підстави заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин та сферу правового регулювання.

Втім, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у контексті доводів апеляційної скарги щодо застосування стандарту доказування «вірогідність доказів», закріпленого у ст. 79 ГПК України, суд апеляційної інстанції зазначив, що факт виконання позивачем робіт на заявлену суму без будь-яких зауважень зі сторони відповідача, факт одержання відповідачем повідомлення про готовність передання таких робіт у грудні 2021 року та надання відповідачу підтверджуючих документів щодо виконання цих робіт, є більш вірогідними, ніж протилежні доводи відповідача. 

У п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою відповідача в частині підстави, передбаченої п. 1 ч.   2 ст. 287 ГПК України.

Посилання в касаційній скарзі на порушення апеляційним судом норм процесуального права через залишення поза увагою доводів апеляційної скарги відповідача колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасником справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підп. «в»). 

Таким чином, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Щодо доводів відповідача про передчасність позовних вимог та покладення на позивача ризику не оплати робіт, виконаних в обсязі більшому, ніж було передбачено планом фінансування, апеляційний суд зазначив, що відповідач, визнаючи факт виконання робіт, але заперечуючи їх обсяги та вартість, не довів неможливість розпочати перевірку виконаних робіт з метою коригування цих даних, починаючи від грудня 2021 року, а матеріали справи не містять жодної відповіді Служби на лист від 27.12.2021, доказів проведення своєчасної перевірки, під час якої було б виявлено будь-які недоліки у виконаних роботах та зафіксовано це в офіційній заяві. З додаткових угод до договору, якими змінювався план фінансування, суд встановив, що спірна сума за виконані роботи віднесена до оплати робіт у 2022 році і ця сума постановою Кабінету міністрів України від 19.01.2022 №   65 включена до обсягу фінансування, що свідчить на користь доводів позивача про виконання ним у грудні 2021 року робіт на вказану в актах суму. 

Встановивши, що відповідач мав достатньо часу для здійснення огляду об`єкта ремонту з метою перевірки, оскільки з моменту отримання актів 27.12.2021 до моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України (24.02.2022) пройшло майже два місяці, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд відхилили посилання відповідача на неможливість на сьогоднішній день огляду та перевірки виконаних у грудні 2021 року робіт через знаходження об`єкта ремонту на території, яка перебуває в тимчасовій окупації.

Покликання Служби в апеляційній скарзі на неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором підряду з огляду на обставини непереборної сили - введення воєнного стану в Україні, що підтверджується листом ТПП України від 28.02.2022, судом апеляційної інстанції відхилені, оскільки цей лист, адресований всім, кого це стосується, носить загальний інформаційний характер, констатує факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні, не вважається сертифікатом у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та не є документом, який був виданий за зверненням відповідача, для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. 

Такі висновки зроблені з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 22.09.2024 у справі №   905/922/22, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у цій справі, а також обставин закінчення позивачем виконання спірних робіт у грудні 2021 року та отримання відповідачем відповідних актів 27.12.2021, тобто за два місяці до введення воєнного стану в Україні.

Отже, зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду у даній справі вбачається дотримання судом апеляційної інстанції підп. «в» п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України. Судова постанова містить мотиви відхилення усіх вагомих і вирішальних аргументів апеляційної скарги.

Твердження позивача в касаційній скарзі про порушення апеляційним судом при ухваленні оскаржуваної постанови наведених приписів процесуального законодавства спростовуються змістом постанови суду апеляційної інстанції від 04.03.2024 у цій справі.

Оскаржуючи судові рішення також з підстави, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Служба зазначила, що суди попередніх інстанцій, порушуючи норми процесуального права, не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, документ ТПП України від 28.02.2022, який підтверджує виникнення для відповідача форс-мажорних обставин (введення воєнного стану), які звільняють його від обов`язку оплачувати виконані ремонтні роботи, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу. 

Враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України та те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилась після відкриття касаційного провадження, доводи Служби про неповне та неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів є недостатніми і відхиляються судом касаційної інстанції.

Загалом аргументи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, та недослідження доказів фактично зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій наявних у цій справі доказів в їх сукупності, тобто до посилань на необхідність переоцінки доказів у справі, проте Верховний Суд в силу імперативних положень ч. 2 ст. 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на встановлені законом обмеження повноважень, Верховний Суд не може робити висновків про визнання не доведеними обставин реального виконання позивачем ремонтних робіт, досліджувати їх обсяг та вартість, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, на чому наполягає скаржник, якщо суди попередніх інстанцій, реалізуючи свої повноваження, визнали відповідні обставини доведеними.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги Служби.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги відповідача, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на те, що Суд закриває касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Служби в частині підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України,  касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої п.   4 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу, залишає без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 та рішення Господарського суду Донецької області від 06.11.2023 у справі №   905/245/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                       Т. Є. Жайворонок

Судді:                                                                               І. В. Булгакова

                                                                                         Т. М. Малашенкова