Справа № 161/22407/23 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/543/24  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 травня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді   Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання  Ганжи М.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року,  

                                           В С Т А Н О В И В:

22.12.2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 07.11.2022 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 32550 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 20.12.2022 року. На підтвердження факту отримання коштів у борг ОСОБА_4 07.11.2022 року власноруч написав відповідну розписку. Однак, запозичені кошти відповідач на даний час так і не повернув.
Просить суд стягнути із ОСОБА_4 на його користь борг за договором позики в розмірі 32550 дол. США, а також судові витрати по справі, з яких 12223,05 судовий збір та 11000 грн. витрати на правничу допомогу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року позов задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 07.11.2022 року в розмірі 32550  доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати, а саме: по сплаті судового збору - 12223 грн. 50 коп., за надання правничої допомоги - 11000 грн., а всього 23223  грн. 50 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його представник, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики змінити та стягнути з нього на користь позивача 13840  доларів США. 
Згідно з положеннями частин 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2022 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 32550 дол. США, та які зобов`язався повернути позивачу до 15.12.2022 року. Оригінал даного договору долучено до матеріалів справи (а.с. 64-65).
Факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів в якості позики підтверджується розпискою від 07.11.2022 року, власноруч написаною відповідачем, оригінал якої також міститься в матеріалах справи (а.с. 66) та не заперечувався самим відповідачем.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував  на те, що сума позики на день звернення до суду відповідачем не повернута.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).
Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу в розмірі  32550 доларів США. 
Звертаючи з апеляційною скаргою ОСОБА_4 вказував, що визнає борг лише в частині 13840 доларів США, іншу частину позики він повернув позивачу, що підтверджується скрін-шотами переписки через мобільний додаток вайбер.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
До апеляційної скарги ОСОБА_4 було долучено копію роздруківки скрінів переписки через мобільний додаток вайбер, яка як стверджував відповідач відбувалась між ним та позивачем. Вивчивши надані копії, колегія суддів, приходить до висновки, що вказані докази не можуть вважатись достовірними та достатніми на доведення доказів про часткове повернення коштів. Вказані скріни переписки не ідентифікують абонентів, подані не в послідовній формі (епізодично).
Суд не може взяти до уваги, як належний доказ листування, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення».
Також апеляційним судом не може взятись до уваги платіжна інструкція про перерахунок  ОСОБА_3 ОСОБА_6 62550 гривень, оскільки в платіжній інструкції не зазначено на виконання саме яких правовідносин було здійснено переказ даних коштів.
Відповідачем не подано доказів того, що він звертався до позивача про внесення виправлень в договорів позики, щодо зазначення суми позики, або  проставляння відповідних відміток на самому договорі про повернення  певних сум.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
Наявність у позивача боргового документа розписки відповідача про отримання грошових коштів у позику, і відсутність у відповідача розписки позивача про отримання ним в рахунок повернення боргу позичених грошових коштів, свідчить про невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання по договору позики і по борговій розписці від  07.11.2022 року про повернення отриманих у позику коштів в сумі  32550 доларів США. 
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги статей 89, 263, 265 ЦПК України всебічно, повно, об`єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності й надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки у своєму рішенні, та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог  ОСОБА_3 , оскільки відповідач  ОСОБА_4 не надав належних і допустимих доказів повернення позивачу коштів.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 07 листопада 2022 року в розмірі 32550 доларів США є законним і обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, в частині стягнення з нього на користь позивача  судового збору. 
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір в розмірі 12223, 05 гривень (а.с. 1). В мотивувальній частині рішення зазначено про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 12223, 05 гривень судового збору за подання  позовної заяви ( а.с. 4), однак в резолютивній частині помилково зазначено про стягнення з відповідача на користь позивача 12223, 50 гривень ( а.с. 73). 
Описка та арифметична помилка - це помилки, які свідчать, що рішення суду є неточним. Виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні здійснюється тим судом, який його ухвалив, не змінюючи сутності цього рішення. 
Апеляційний суд зауважує, що судом першої інстанції було допущено описку, яка відповідно до вимог 269 ЦПК України підлягає виправленню  судом першої інстанції, за заявою учасника справи  або з власної ініціативи, однак це не є підставою для зміни рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Суд першої інстанції дослідив надані докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, урахував вимоги статті 137 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що надані  позивачу послуги з правничої допомоги відповідають предмету договору на правничу допомогу, а обсяг і вартість цих послуг є обґрунтованими та співмірними.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

                                              У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: