ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року	Львів	Справа № 380/29728/23 пров. № А/857/2677/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року в справі №380/29728/23 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Брильовський Р.М.,
час ухвалення рішення – 04.01.2024 року,
місце ухвалення рішення – м.Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови № ПШ017487 від 13.12.2023 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосуванням норм матеріального права та невідповідність висновкам суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у постанові № ПШ017487 не вказано, які саме документи, передбачені ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», були відсутні на момент проведення перевірки. Вважає, що постанова № ПШ017487 в частині посилання Відповідача на порушення даної статті є безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що в Акті № 028671 відсутні посилання на норму законодавства, якою вимагається наявність у водія тахокарт або бланків підтвердження діяльності. Позивач стверджує, що не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами (тобто, за КВЕД 49.41), в тому числі не проводив її за періоди, вказані в Акті № 028671 (з 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та з 20.10.2023 по 21.10.2023). Авто використовується для власних потреб з метою перевезення придбаного товару, в тому числі по території підприємства. Перевезення вантажу по ТТН № 25 від 25.10.2023 також здійснювалося для власних потреб. Вантажовідправник - ФОП ОСОБА_1 , вантажоодержувач - ТОВ «Трави Галичини». При цьому згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань єдиним засновником, бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Трави Галичини» є ОСОБА_1 . Позивач вважає, що на нього не поширюються вимоги Інструкції № 385. Вказує, що водій ОСОБА_2 надає послуги позивачу по цивільно-правовому договору. Відповідач вказану обставину не перевірив ні під час складання Акту № 028671, ні під час винесення постанови № ПШ017487. Позивач вважає, що оскаржувана постанова № ПШ017487 прийнята необ`єктивно (без урахування усіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення), без доведення обставин належними і достатніми доказами, тому є протиправною і підлягає скасуванню.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним.  Просить оскаржене позивачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 26.10.2023 контролюючими особами Укртрансбезпеки, на підставі графіку проведення рейдових перевірок, а також відповідно до направлення на перевірку №001014 від 20.10.2023 проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.
Водій транспортного засобу марки MERCEDES-BE№Z, номерний знак НОМЕР_1 , надав для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки: посвідчення водія серії НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки MERCEDES-BE№Z, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 ; товарно-транспортну накладну №25 від 25.10.2023; протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу; тахокарти за 7 днів.
Актом серії АР №           028671 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26.10.2023, зокрема встановлено, таке: «Направлення на перевірку 20.10.2023 № 001014.
Водій здійснював внутрішні вантажні перевезення згідно ТТН №25 від 25.10.2023. На момент перевірки виявлено ТЗ обладнаний діючим та повіреним аналоговим тахографом, однак відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за такі періоди: 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та за 20.10.2023 і 21.10.2023. Порушено вимоги cт. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, а саме: тахокарти за вказані періоди водія ОСОБА_2 або бланк підтвердження діяльності за ці періоди. Пояснення водія про причини порушень: Водій від надання пояснень відмовився, від підпису відмовився. Водій з актом ознайомлений».
Постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті №ПШ017487 від 13.12.2023 ФОП ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності у зв`язку з вчиненням порушення, передбаченим абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та накладено стягнення у вигляді адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн (сімнадцять тисяч гривень).
Вважаючи протиправними такі дії та рішення відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі також - Закон № 2344-III).
Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі також - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі також - Порядок № 1567).
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Згідно з частинами першою-другою статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Згідно з частинами першою-другою статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. 
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. Аналіз положень статті 48 Закону № 2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлений їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Так, 07.09.2005 Верховною Радою України прийнято Закон України від № 2819-IV "Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)" (норми якого набрали чинності з 11.10.2005 (далі - Закон № 2819-IV)), згідно з яким Україна приєдналася до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), укладеної 01.07.70 в м. Женева.
На виконання вимог Закону № 2819-IV було прийнято низку нормативно-правових актів, зокрема, 11.07.2007 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 914 "Про виконання Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)", якою, зокрема, Міністерство транспорту і зв`язку визначено органом, що забезпечує надання інформації з питань обладнання транспортних засобів, які призначаються для міжнародних автомобільних перевезень (далі - транспортні засоби), контрольними приладами (тахографами) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Також, разом з іншими суб`єктами владних повноважень указане Міністерство було зобов`язане визначити вимоги, яким повинні відповідати ці прилади, а також порядок їх використання, а також розробити і подати у двомісячний строк Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо обладнання транспортних засобів такими приладами.
Надалі Міністерством транспорту та зв`язку було розроблено та затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 24.06.2010 № 385 (далі - Інструкція № 385) та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 № 340 (далі - Положення № 340).
Пунктом 3.6 Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.
Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340.
Пунктом 6.1. Положення передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Пунктом 6.3 Положення визначено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).
Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду підстави для висновку, що положеннями Закону №2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а такий документ, як тахокартка або картка водія є іншим документом, в розумінні ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, що повинен бути пред`явленим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху.
Абзац другий пункту 6.1 Положення № 340 закріплює норму, що водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Суд встановив, що під час перевірки виявлено порушення cт. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, зокрема, при перевезенні вантажу у водія виявлено порушення: відсутні документи, на підставі яких виконуються дані перевезення, а саме: відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за такі періоди: 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та за 20.10.2023 і 21.10.2023 або бланку підтвердження діяльності за ці періоди. 
Факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.
Доводи позивача про те, що всі тахокарти за останні 28+1 день на момент перевірки були наявні у водія та пред`явлені контролюючому органу відхиляються колегіє суддів, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи фотоматеріалами рейдової перевірки відповідача (а.с.40-41).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що аргументи апеляційної скарги позивача зводяться до твердження про належність останнього як суб`єкта відповідальності за порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту.
Абзацом 1 частини першої статті 60 Закону № 2344-III визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт - є автомобільний перевізник.
В розумінні вимог статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 року № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.98 за № 128/2568, перевізник - фізична або юридична особа-суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.
Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 законодавство, що врегульовують спірні правовідносини зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.
Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).
При цьому, на підставі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-III має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
У постанові від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). 
Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.
Із обсягу встановлених обставин цієї справи слідує, що згідно з ТТН № 25 від 25.10.2023 року автомобільним перевізником зазначено ОСОБА_1 , замовником та вантажовідправником вказано «ФОП ОСОБА_1 », а в якості вантажоодержувача зазначено «ТОВ «Трави Галичини».
Відтак, зважаючи на те, що вантажоодержувачем є особа відмінна від позивача суб`єкта господарювання, то має місце саме надання послуг перевезення вантажу.
На переконання колегії суддів, за відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2024 року в справі № 240/10400/23.
При цьому, будь-яких доказів того, що безпосереднім перевізником під час спірного транспортування товару був не позивач, до суду не надано й судом не встановлено.
Відтак, зазначена товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання позивачем послуг з перевезення вантажу як автомобільним перевізником.
Отже, перевізником у вказаній справі виступає ФОП ОСОБА_1 (і його було притягнуто до відповідальності), а не водій ОСОБА_2 , який значиться у акті перевірки від 26.10.2023 № 028671.
В контексті доводів скаржника про те, що ним не надавались послуги з перевезення вантажів та останній не є суб`єктом господарювання, який надає такі послуги в розумінні Закону № 2344-III, що підтверджувалося ним виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань. У зв`язку із цим позивач уважає, що на нього не поширюють дію приписи Інструкції № 385 та Положення № 340, апеляційний суд зазначає наступне.
За пунктом 1.4. Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 № 340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Отже, законодавець, передбачивши наявність обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом або наявність індивідуальної контрольної книжки водія для автомобільних перевізників, проте не визначив процедури дотримання цього обов`язку для категорії осіб, які не надають послуги з перевезення вантажів, а перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників.
Верховний Суд в постанові від 14 грудня 2023 року в справі № 340/5660/22  зазначив, що сама по собі відсутність реєстрації суб`єктом підприємництва певного виду господарської діяльності не є безумовним свідченням того, що така діяльність ним не здійснюється.
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно із відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (зворот а.с.8), позивач здійснює господарську діяльність за кодом КВЕД «49.41 Вантажний автомобільний транспорт».
При цьому, відповідно до КВЕД-2010: Клас 49.41 включає: усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом: перевезення лісоматеріалів: перевезення великогабаритних вантажів; рефрижераторні перевезення; перевезення великовагових вантажів; перевезення непакованих вантажів (навалом або наливом), включаючи перевезення автоцистернами, у т.ч. збирання молока на фермах; перевезення автомобілів: перевезення відходів і брухту без діяльності щодо їх збирання або утилізації.
Цей клас також включає: оренди вантажних автомобілів з водієм; вантажні перевезення транспортними засобами з використанням людської або тваринної сили; надання послуг водія без власного вантажного автотранспортного засобу.
Водночас, як вже наголошувалось колегією суддів вище, відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.
Судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанці про те, що товарно-транспортна накладна № 25 від 25.10.2023 згідно з якою: вантажовідправник - ФОП ОСОБА_1 , вантажоодержувач - ТОВ «Трави Галичини» є підтвердженням того, що перевезення вантажу здійснювалося не для власних потреб.
Вказані обставини свідчать, що позивачем здійснювалося перевезення вантажу- на замовлення іншої особи власним автомобільним транспортом із використанням найманої праці водія, тобто надавалася транспортна послуга.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку про договірний характер взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Трави Галичини», що спростовує доводи про здійснення перевезення вантажу для власних потреб ФОП « ОСОБА_1 », навіть попри безоплатність, як про це твердить позивач. 
Колегія суддів наголошує, що обов`язок пред`являти відповідні документи під час перевірки наявний навіть при здійсненні вантажних перевезень за власний кошт, що чітко встановлено ст.49 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Твердження апелянта про те, що водій ОСОБА_2 надає йому послуги по цивільно-правовому договору, не спростовує порушення законодавства про автомобільний транспорт, позаяк матеріали справи не містять договору на підставі якого можна було б констатувати те, що автомобільним перевізником у цій справі є інша, відмінна від позивача, особа.
Колегія суддів погоджується з тезою суду першої інстанції, що жодним чином не можна ототожнювати поняття: ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Трави Галичини», лише через те, що єдиним засновником, бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Трави Галичини» є ОСОБА_1 .
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року в справі №380/29728/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 03 квітня 2024 року.