ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 2-85/2011
провадження № 61-11325св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Бориславська міська рада Львівської області, виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_3 ), Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,
треті особи: Управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Бориславська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року у  складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 14  червня 2023 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2010 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Бориславської міської ради Львівської області (далі - Бориславська міська рада), виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області (далі - виконком Бориславської міської ради), ОСОБА_2 , Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - Дрогобицьке МБТІ), треті особи: Управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України (далі - ДАБІ України), Бориславська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними рішень виконкому міської ради, визнання незаконним реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та знесення самочинного будівництва.
Позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяв про уточнення позовних вимог мотивований тим, що позивач на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28 грудня 1993 року виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Гавдяк Л. Б., є  власником квартири АДРЕСА_1 . Власником квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку є  ОСОБА_2 . Таким чином, позивач та відповідач фактично є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач зазначав, що житловий будинок відносився до відомчого житлового фонду Нафтогазовидобувного управління «Бориславнафтогаз» (далі - НГВУ «Бориславнафтогаз») і належав підприємству «Укрнафта».Проте надалі цей будинок був незаконно переданий Бориславській міській раді.
ОСОБА_1 вважав, що квартира АДРЕСА_4 була незаконно відчужена відповідачу ОСОБА_2 , який самочинно, з істотним порушенням будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил, станом на червень 1991 року здійснив цегляну добудову до вказаного дерев`яного житлового будинку (1888  року будівництва) і не лише до належної йому частини квартири АДРЕСА_2 , але й до квартири АДРЕСА_5 , власником якої є він. Такими діями ОСОБА_2 порушив його конституційне право на безпечне житло та чинні державні будівельні та санітарні норми та правила.
ОСОБА_1 остаточно просив:
визнати незаконним реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів № 1271 в реєстровій книзі № 1, видане Дрогобицьким МБТІ 24 вересня 1991 року за №164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року за № 65;
визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі», в частині пункту 13 цього рішення - затвердження оціночного акту від 09 липня 1991 року про продаж квартири АДРЕСА_4 та продажу відповідачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , що становить 11/25 ідеальних частини житлового будинку;
визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1991 року № 409 «Про внесення змін в п. 13 рішення виконкому № 324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків»;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 02 жовтня 1991 року, який укладений між виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів та ОСОБА_2 , з моменту його підписання;
визнати незаконною проведену 21 листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ за реєстровим № 3530 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_3 (квартира АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та скасувати заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння), видане 21  листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ;
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кладовкою поз. 1-3 площею 16,0 кв. м відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться на мансарді цього будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи;
зобов`язати ОСОБА_2 знести за свій рахунок самочинно зведену прибудову з надбудовою за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з наступних приміщень, що позначені на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І - підвал площею 5,7  кв. м, літ. I - коридор площею 2,6 кв. м, літ. ІІ - санвузол площею 3,1 кв. м, літ. ІІІ - коридор площею 12,1 кв. м, літ. ІV - кладова площею 6,6 кв. м, а також приміщення позначені літ. 1-3 площею 3,7 кв. м, літ. 1-4 площею 2,2 кв. м., літ. 1-5 площею 15,7 кв. м, літ. 1-6 площею 18,1 кв. м, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0 кв. м, літ. 1-8 площею 18,8 кв. м, літ. 1-9 площею 18,2 кв. м, літ. 1-10 площею 4,7 кв. м, літ. 1-11 площею 3,6 кв. м, літ. 1-12 площею 5,5 кв. м, 1-13 площею 9,9 кв. м, привівши у попередній стан житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів № 1271 в реєстровій книзі № 1, видане Дрогобицьким МБТІ 24  вересня 1991 року за № 164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року за № 65.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі» в частині пункту 13 цього рішення - затвердження оціночного акту від 09 липня 1991 року про продаж квартири АДРЕСА_4 та продажу відповідачу ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , що становить 11/25 ідеальних частини житлового будинку.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Бориславської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1991 року № 409 «Про внесення змін в п. 13 рішення виконкому № 324 від 15 серпня 1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків».
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 02 жовтня 1991 року, який укладений між виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів та ОСОБА_2 , з моменту його підписання.
Визнано незаконною проведену 21 листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ за реєстровим № 3530 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_3 (квартира АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та скасовано заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння), видане 21 листопада 1991  року Дрогобицьким МБТІ.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кладовкою поз. 1-3 площею 16,0 кв. м відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться на мансарді цього будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи.
Зобов`язано ОСОБА_2 знести за свій рахунок самочинно зведену прибудову з надбудовою за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з наступних приміщень, що позначені на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І - підвал площею 5,7  кв. м, літ. I - коридор площею 2,6 кв. м, літ. ІІ - санвузол площею 3,1 кв. м, літ. ІІІ - коридор площею 12,1 кв. м, літ. ІV - кладова площею 6,6 кв. м, а також приміщення позначені літ. 1-3 площею 3,7 кв. м, літ. 1-4 площею 2,2 кв. м., літ. 1-5 площею 15,7 кв. м, літ. 1-6 площею 18,1 кв. м, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0 кв. м, літ. 1-8 площею 18,8 кв. м, літ. 1-9 площею 18,2 кв. м, літ. 1-10 площею 4,7 кв. м, літ. 1-11 площею 3,6 кв. м, літ. 1-12 площею 5,5 кв. м, 1-13 площею 9,9 кв. м, привівши у попередній стан житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , Бориславської міської ради, Дрогобицького МБТІ на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 48 619,28 грн.
Суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи немає рішення Бориславської міської Ради народних депутатів про прийняття у власність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Тому переходу права власності до Бориславської міської Ради народних депутатів на цей житловий будинок не відбулося. За таких обставин суд зробив висновок, що видане Дрогобицьким МБТІ 24 вересня 1991  року за № 164 Бориславській міській Раді народних депутатів реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65, видане всупереч нормам чинного на той час законодавства, за відсутності документів, передбачених переліком, а тому його слід визнати незаконним. Такі висновки суду першої інстанції, їх обґрунтування, особою, яка подала апеляційну скаргу, не спростовано.
Суди встановили, що акт оцінки квартири від 09 липня 1991 року, який складений не повноважним складом комісії, за відсутності підписів її членів, зазначених в акті, не міг братися до уваги виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів при прийнятті рішення від 15 серпня 1991 року № 324, а тим більше затверджуватися цим рішенням. Вказане свідчить про його незаконність, а тому він підлягає скасуванню. 
Рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1991 року № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому № 424 від 15 серпня 1991 року про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків» внесено зміни щодо площі та характеристики приміщень квартири АДРЕСА_2 . Це рішення прийнято виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів вже після укладення договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 1991 року, а після прийняття рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1991 року № 409, зміни до договору купівлі - продажу квартири його сторонами не вносилися. За таких обставин вказане рішення також є незаконним та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнав недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 02 жовтня 1991 року, укладений між виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів і ОСОБА_2 , оскільки такий договір укладений на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991 року № 324, яке суд визнав незаконним і скасував.
Задовольняючи позовні вимоги в частині знесення самочинно проведеної прибудови з надбудовою, суд першої інстанції врахував те, що починаючи з 1991  року і на час розгляду справи судом, відповідач, не зважаючи на приписи органів ДАБІ, самочинно здійснив до частини будинку за адресою: АДРЕСА_3 прибудову з надбудовою, яка складається з наступних приміщень позначених на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І - підвал площею 5,7  кв. м, літ. I - коридор площею 2,6 кв. м, літ. ІІ - санвузол площею 3,1  кв. м, літ. ІІІ - коридор площею 12,1 кв. м, літ. ІV - кладова площею 6,6 кв. м, а також приміщення позначені літ. 1-3 площею 3,7 кв. м, літ. 1-4 площею 2,2 кв. м., літ. 1-5 площею 15,7 кв. м, літ. 1-6 площею 18,1 кв. м, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0 кв. м, літ. 1-8 площею 18,8 кв. м, літ. 1-9  площею 18,2 кв. м, літ. 1-10 площею 4,7 кв. м, літ. 1-11 площею 3,6 кв. м, літ. 1-12 площею 5,5 кв. м, 1-13 площею 9,9 кв. м.
Про самочинність проведеного відповідачем ОСОБА_2 будівництва свідчить відмітка Дрогобицького МБТІ у матеріалах інвентаризаційної справи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_3 - «Побудовано самовільно». Правовстановлюючі документи на самочинну прибудову з надбудовою у відповідача ОСОБА_2 відсутні також і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Самочинне будівництво ОСОБА_2 порушує права позивача, зокрема його право на збереження цілісності будинку, адже самочинно збудовані споруди призводять до руйнування будівлі (на даний час знос будинку 55 - 60 %). ОСОБА_2 під час здійснення будівельних робіт з`єднав самовільну прибудову з основною частиною дерев`яного житлового будинку 1888 року будівництва, що впливає на міцність та безпечність будинку в цілому, внаслідок чого самочинна цегляна прибудова з надбудовою відповідача чинить значне навантаження на дерев`яний житловий будинок. Це спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не вправі звертатися з позовом про знесення самочинного будівництва, оскільки його права не порушено, і що з таким позовом повинен звертатися орган місцевого самоврядування чи ДАБІ України, її територіальні органи.
Крім цього, ОСОБА_2 під час будівництва не врахував той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірне самочинне будівництво, розташована в межах гірничого відводу Бориславського нафтового родовища. Діючий вакуумопровід проходить на відстані 13 м від межі ділянки, на відстані приблизно 70 м (при нормі мінімум 150 м) також знаходиться діюча свердловина, на відстані близько 55 м - діюча дегазаційна свердловина. Відповідачу потрібно було врахувати те, що м. Борислав відноситься до переліку населених пунктів, які розташовані у сейсмічно небезпечній зоні, а тому при реконструкції чи добудові повинні бути ураховані вимоги ДБН «Будівництво в сейсмічних районах», чого відповідач не зробив.
За таких обставин суди зробили висновок, що самочинне будівництво (добудова та надбудова) до будинку за адресою: АДРЕСА_3 здійснене відповідачем з істотними порушеннями нормативно-правових актів у галузі будівництва, не відповідає вимогам будівельних норм та правил. За час розгляду цієї справи, починаючи з 2011 року, відповідач не вжив жодних дій щодо перебудови самочинно збудованої прибудови та надбудови, інші заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва позитивних результатів не дали. Тому суд першої інстанцій, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що лише крайній захід впливу на забудовника (відповідача ОСОБА_2 ) у вигляді знесення самочинного об`єкта нерухомості та приведення у попередній стан житлового будинку зможе ефективно відновити порушені права та інтереси позивача.
Суд першої інстанції також встановив, що на мансарді будинку змонтовано огородження з оцинкованої бляхи, яке перешкоджає позивачу у доступі до спірної кладовки, площею 16.0 кв. м, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Сторони не заперечували, що спірною кладовою на мансарді, яка огороджена бляхою, користується лише сім`я ОСОБА_2 , а сім`я ОСОБА_1 до цієї кладової доступу не має. Зазначене свідчить про те, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні нерухомим майном, тому обґрунтованою є вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні кладовою площею 16.0 кв. м поз. 1-3 відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходиться на мансарді житлового будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи.
Суди вважали, що позивач строк звернення до суду з позовом не пропустив, тому підстав для застосування позовної давності немає.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 02 жовтня 1991 року, укладеного між ОСОБА_2 та виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів, про що, як стверджує позивач, йому стало відомо під час розгляду Бориславським міським судом Львівської області справи № 2-464/07 за позовом ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою, позивач не був стороною оспорюваного договору. При цьому суд виходив з того, що, як стверджує позивач, під час приватизації у грудні 1993 року ним та його покійною матір`ю ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_5 в будинку за тією ж адресою їм не було відомо про прийняття виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів оспорюваних рішень, оскільки шляхом приватизації їм передали у власність займані ними приміщення їхньої квартири. Водночас стосовно приватизації кладової на мансарді площею 16,0 кв. м, позначеної літ. 2-8 на експлікації внутрішніх площ до плану жилого будинку, їм пояснили, що це приміщення є допоміжним, і згідно з статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не може бути передано їм у власність шляхом приватизації разом з квартирою, оскільки воно перебуває у спільній власності (користуванні) разом з іншими співвласниками квартир у будинку.
Рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі» та рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1991 року за № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому № 324 від 15 серпня 1991  року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків» до відома ОСОБА_1 не доводилося, про прийняття таких рішень йому не було відомо.
За таких обставин на час приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 йому не було і не могло бути відомо про прийняття оспорюваних рішень виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів і про продаж спірної кладової відповідачу ОСОБА_2 . Тому позивач позовну давність не пропустив. Зазначене спростовує доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо не врахування судом першої інстанції заяви щодо застосування наслідків спливу позовної давності.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні кладовою площею16.0 кв. м поз. 1-3 відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться на мансарді житлового будинку, шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи, апеляційний суд вважав, що наслідки спливу позовної давності до цих правовідносин застосуванню також не підлягають.
Суд апеляційної інстанції вказав, що, розглянувши заяву ОСОБА_3 (правонаступника ОСОБА_2 ) про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні цієї заяви з огляду на положення частини третьої статті 377 ЦПК України.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У липні 2023 року ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ) та представник ОСОБА_4 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, в якій з урахуванням уточнення просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
рішенням виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області від 18 лютого 1988 року № 65 «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів передано з відомчого фонду житлово-комунального господарства НГВУ «Бориславнафтогаз» на баланс будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Вказане рішення виконкому міської ради не оспорювалось, адже і сам позивач протягом багатьох років звертався до виконавчих органів міської ради як до належного власника будинку щодо приватизації квартири, яка з часом була здійснена відділом приватизації у 1993 році. Будинок за адресою: АДРЕСА_7 побудований у 1888 році (130 років тому), потім актами СРСР він визнавався державною власністю. Оскільки рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65 не скасоване, то видане Дрогобицьким МБТІ реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок від 24 вересня 1991 року за № 164 Бориславській міській Раді народних депутатів не може визнаватися незаконним (реєстровий № 1271 в книзі № 1). Реєстраційне посвідчення не є правовстановлюючим документом на житловий будинок, а є похідним документом від рішення органу влади на підставі якого його видано. Натомість, суд апеляційної інстанції послався на відсутність акта прийому-передачі відомчого житлового будинку від власника НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській раді, проте НГВУ «Бориславнафтогаз» був лише балансоутримувачем цього будинку. Згідно з нормами Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, правовстановлюючими документами були реєстри муніципалізованих будівель, складені у порядку робіт по розподілу націоналізованих і муніципалізованих будівель; акти про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будівель; урядові і відомчі акти про передачу будівель і споруд, передбачені постановою РНК СРСР від 15 лютого 1936 року «Про порядок передачі державних підприємств, будівель і споруд». Листом ПАТ «Укрнафта» від 08 вересня 2011 року № 04-90 підтверджено, що з 1986 року житловий фонд на підставі наказу від 30 липня 1986 року № 186 був переданий від НГВУ «Бориславнафтогаз» на баланс Бориславській міській раді. У 1988 році за рішенням виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів будинки прийняті на баланс міської ради (в тому числі будинок за адресою: АДРЕСА_7 ). Оскільки державна власність на будинок не змінювалась, акт приймання-передачі не вимагався. Судовими рішеннями не встановлено, яким чином оскаржуване рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65, на підставі якого здійснена реєстрація будинку від 24 вересня 1991 року № 164 і видано Бориславській міській Раді народних депутатів реєстраційне посвідчення на право державної власності на цей житловий будинок, порушує права позивача і як ці права відновлюються прийнятим рішенням суду. Також суди не встановили, які права позивача відновлюються скасуванням державної реєстрації права власності на нерухоме майно 11/25 ідеальних частин будинковолодіння від 21  листопада 1991 року, здійсненої Дрогобицьким МБТІ за реєстровим № 3530 квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та скасуванням заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння), видане 21 листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, натомість скасування державної реєстрації будинку від 24 вересня 1991 року і права власності на квартиру АДРЕСА_2 у цьому будинку від 21 листопада 1991 року такими вважатися не можуть;
щодо скасованих судом рішень виконкому Бориславської міської Ради народних депутатіввід 15  серпня 1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі» та від 03 жовтня 1991 року № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому № 324 від 15 серпня 1991 року», на підставі яких здійснено продаж у 1991 році квартири АДРЕСА_2 , то такі є ненормативними правовими актами індивідуальної дії, їх юридична сутність зводиться до одноразового застосування і вони вичерпали свою дію фактом їх виконання у 1991 році. Ненормативні акти індивідуальної дії не підлягають скасуванню, оскільки не відновлюють жодних прав позивача. На час виникнення спірних правовідносин постановою Ради Міністрів СРСР від 02 грудня 1988 року № 1400 «Про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду» передбачалось (мова оригіналу): «ч. І. Разрешить исполкомам местных Советов народних депутатов, предприятиям, обьединениям и организациям продавать гражданам в собственность незаселеннне квартири в домах, подлежащих реконструкции или капитальному ремонту.». Натомість суди вказали, що 02  жовтня 1991 року між виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів і ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , який нотаріально посвідчений 23  жовтня 1991 року і 03 жовтня 1991 року, і вже нібито після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу виконкомом міської ради прийнято рішення № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому №324 від 15 серпня 1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», яким внесено зміни до пункту 13 рішення від 15 серпня 1991 року № 324. Таке неправильне трактування настання певних подій за термінами і наслідками призвело до прийняття помилкового рішення суду;
на час виникнення спірних правовідносин норми законодавства Союзу РСР і Української РСР регламентували можливість викупу зайнятих приміщень. Суди дослідили поверховий план та експлікацію внутрішніх площ (виконано Дрогобицьким БТІ щодо житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 від 25 вересня 1989 року, отриманого для оформлення технічної документації для викупу за власні кошти квартири АДРЕСА_2 (як частини будинку з окремим входом через прибудований тамбур у 80-х роках)), у якому нанесені всі приміщення квартири, в тому числі прибудовані та неузаконені, позначені червоним кольором загальною площею 30 кв. м, а саме: підвал площею 5,7 кв. м, коридор площею 2,6 кв. м, санвузол площею 3,1 кв. м, коридор площею 12,1 кв. м та кладова площею 6,6 кв. м. Водночас згідно з нормативними актами станом на час виникнення спірних правовідносин реконструкція тамбура зі збільшенням площі не вважалась самочинним будівництвом і не вимагала оформлення акта прийому в експлуатацію прибудови, тому акт прийому в експлуатацію прибудови до квартири АДРЕСА_4 не оформлювався;
договір купівлі-продажу квартири укладений 23 жовтня 1991 року. Інформацію про спірну кладову на мансарді, як і про інші допоміжні приміщення, у договорі не зазначено, викупу ж підлягала житлова площа, що включена до квартири АДРЕСА_2 . Суди визнали недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири з тих підстав, що у цій справі визнано незаконним і скасовано рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991  року № 324, зобов`язав ОСОБА_2 не чинити позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кладовою, яка ОСОБА_1 не належала. Дві кладовки на мансарді були розподілені між двома квартирами порівну ще попереднім управителем НГВУ «Бориславнафтогаз», додаткових рішень для закріплення за квартирами нормами законодавства не вимагалося;
апеляційний суд вказав, що на мансарді будинку встановлено огородження з оцинкованої бляхи, яке перешкоджає позивачу у доступі до спірної кладовки, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , але жодних доказів про існування перешкод не навів, а таких перешкод не існує. Сторони договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23 жовтня 1991 року, як і умови цього договору, не порушують жодних прав наймачів квартири АДРЕСА_5 (сім`ї ОСОБА_1), які приватизували займану ними квартиру у грудні 1993 року шляхом безоплатної приватизації. Крім того, на час виникнення спірних правовідносин (станом на 1991 рік) згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, оспорений договір купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року не міг скасовуватися з моменту підписання (02 жовтня 1991 року), а лише з моменту його нотаріального посвідчення (23 жовтня 1991 року). При цьому визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу не відновлює права позивача щодо кладової, оскільки він не порушував питання щодо прав власності на кладову. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові;
позивачу при підготовці документів у 1993 році для приватизації займаної ним квартири АДРЕСА_5 було достеменно відомо про всі юридичні дії та їх наслідки щодо будинку за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки для приватизації необхідно було подати документи, що підтверджують займані ним приміщення. Позивач також вказував на те, що він є власником частини вказаного будинку, до якого здійснена прибудова ОСОБА_2 , і як на доказ посилався на рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області від 18 квітня 1996 року № 207 «Про зняття з балансу житлово-експлуатаційною конторою № 2 приватизованих будинків та викуплених квартири», у якому вказано: «В зв`язку з тим, що мешканці приватизованих квартир не оплачують витрати на утримання будинків та прибудинкових територій, виконком міської Ради народних депутатів вирішив зобов`язати житлово - експлуатаційну контору № 2 зняти з балансу будинки згідно з додатком ( ОСОБА_1 , АДРЕСА_8 , площею заг. - 111,2 кв. м, житловою - 50 кв. м). та довести до відома мешканців будинків це рішення виконкому»;
суди не визнавали право позивача на спірне приміщення (кладову), а відповідні позовні вимоги не пред`являлись. На час безоплатної приватизації квартири АДРЕСА_5 розрахункова ідеальна частка становила 14/25, ОСОБА_6 отримала технічний паспорт, поверховий план і експлікацію внутрішніх площ приміщень, згідно з якими одна кладова відносилась до квартири АДРЕСА_9 (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка позивачів суперечить доктрині venire contra factum proprium, оскільки заперечень позивачів як квартиронаймачів щодо прибудови тамбура і окремого входу до квартири АДРЕСА_2 (здійсненої у 1980 роках) не було. Така поведінка позивачів змінилася на протилежну лише у 2011 році;
з часу приватизації у 1993 році квартири АДРЕСА_5 позивач був обізнаний щодо своєї частки у будинку (14/25 частки), а тому володів інформацією щодо іншої частини будинку, яка становить 11/25 частки. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові, у суду немає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Натомість суди зробили безпідставний висновок про те, що позивач строк звернення до суду з позовом не пропустив, а тому суди помилково вважали відсутніми підстави для застосування наслідків спливу позовної давності;
при вирішенні питання про знесення житлового будинку, суди не з`ясували, яку частину земельної ділянки займають споруджені приміщення, їх розмір і конфігурація, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд мав право призначити експертизу. У цій справі клопотання і проведення такої експертизи щодо знесення частини приміщень не було. Невстановлення цих обставин унеможливлює виконання судового рішення. Крім того, суди не встановили, чи був виданий відповідачу припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовився ОСОБА_2 , який здійснив самочинне будівництво, від такої перебудови. Таким чином, суди не встановили належних фактів і доказів порушення внаслідок будівництва прав, свобод чи інтересів позивача, а сам по собі факт незаконності будівництва ОСОБА_2 не є достатньою підставою для задоволення позовної вимоги про знесення;
суди не встановили фактів порушення цивільних прав позивача як власника квартири АДРЕСА_5 . Більше того, у первинній позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказав, що «відповідач ОСОБА_2 самочинно, з істотним порушенням будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил, станом на червень 1991 року здійснив цегляну добудову до дерев`яного житлового будинку АДРЕСА_3 ». Отже, прибудова ОСОБА_2 80-х років і 1991 року не оспорювалась позивачами. Суди не встановили фактів порушення прав позивача будівництвом спірного об`єкта ОСОБА_2 , так само як і невиконання припису органів ДАБІ про зупинення виконання будівельних робіт;
питання процесуальної правосуб`єктності відповідача ОСОБА_2 , його правонаступників належать до тих питань, які суд повинен вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. ОСОБА_3 є правонаступником ОСОБА_2 (дочка) і під час першого засідання апеляційного суду за її участю (14 червня 2023 року) подала заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, оскільки прийняла спадщину, вступивши фактично в управління та володіння спадковим майном, ураховуючи, що все життя проживала у зазначеному будинку ( АДРЕСА_10 ), у тому числі на час смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Просила суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог, що не допускають правонаступництва, а саме про: зобов`язання відповідача ОСОБА_2 знести за свій рахунок самочинно проведену прибудову з надбудовою за адресою: АДРЕСА_3 […]; зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кладовкою […]; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні заяви про закриття провадження в частині позовних вимог з огляду на частину третю статті 377 ЦПК України. Проте такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки оспорений позивачем договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за своєю суттю є рішенням органу приватизації, а відносини щодо приватизації квартири не допускають правонаступництва. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що вказаним рішенням (договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ) порушено право позивача на приватизацію іншої квартири АДРЕСА_5 , здійсненої пізніше на два роки (28  грудня 1993  року) тим же органом приватизації за заявою позивача. Як відомо, право на приватизацію державного житлового фонду, що є предметом спору у цій справі, нерозривно пов`язане з фізичною особою - носієм цього права ( ОСОБА_2 ), тому спірні правовідносини, які стосувалися квартири АДРЕСА_2 та пов`язані з цим правовідносини, допускають правонаступництво у випадку передання прав на нерухоме майно. Натомість, суди визнали незаконним первинне реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів № 1271 в реєстровій книзі № 1, видане Дрогобицьким МБТІ 24 вересня 1991 року за № 164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року за № 65 (не скасованого) та визнали недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23  жовтня 1991 року, чим позбавили правонаступників права на спадкування приватизованої ще у 1991 році квартири АДРЕСА_2 . Тобто за наслідками судового рішення будинок АДРЕСА_3 залишається в державній власності, а квартира АДРЕСА_5 відповідно незаконно приватизована ОСОБА_1 у 1993 році. Отже, позивач є наймачем квартири, а не власником. Після смерті ОСОБА_2 свідоцтво на спадщину ОСОБА_3 не отримала з підстав скасування судовим рішенням приватизації квартири АДРЕСА_4 , розташованого на землях комунальної власності.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року - без змін.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:
касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою, викладені у ній доводи не заслуговують на увагу. Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_3 , не є релевантними;
зміст касаційної скарги зводиться до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів та не доводить неправильного застосування судами норми матеріального права, зокрема застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду;
на виконання рішення Львівського обласного виконавчого комітету від 18  липня 1986 року № 359 в «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів», листа Міннафтопрому від 16 червня 1986 року № 17-187/315 та наказу управління житлового господарства від 21 липня 1986 року № 114 відсутній наказ (чи розпорядження) НГВУ «Бориславнафтогаз» про передачу відомчого житлового фонду у власність Бориславській міській раді. До проєкту рішення та до рішення від 18 лютого 1988 року № 65 «Про передачу відомчого фонду Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів» не додано жодних перелічених документів, що підтверджується листом-відповіддю Державного міського архіву від 30 грудня 2016 року № 07-02/193/1. Проте, незважаючи на вказані вимоги закону за відсутності правовстановлюючих документів, які входили до переліку на підставі яких проводилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Дрогобицьким МБТІ 20 вересня 1991 року проведено реєстрацію права державної власності на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за Бориславської міською Радою народних депутатів;
твердження ОСОБА_3 про те, що державна власність на будинок не змінювалась, тому оформлення акта приймання-передачі не вимагалось, є неспроможними, оскільки не ґрунтуються на нормах закону;
висновки судів про те, що видане Дрогобицьким МБТІ 24 вересня 1991 року Бориславській міській Раді народних депутатів реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 на право державної власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65 є незаконним, а така видача здійснена всупереч нормам законодавства, за відсутності документів, передбачених переліком, є законними та обґрунтованими;
позивач на час незаконної реєстрації за Бориславською міською радою права власності на житловий будинок та на час видачі реєстраційного посвідчення на право державної власності проживав (разом зі своїми батьками) у цьому житловому будинку. Така незаконна реєстрація порушувала його право на користування житлом у спірному житловому будинку, а надалі і його право власності на користування житлом та допоміжними приміщення у житловому будинку і господарськими будівлями приналежними до будинку, призвела до незаконного відчуження Бориславською міською Радою народних депутатів частини спірного житлового будинку та допоміжних приміщень відповідачу ОСОБА_2 у більшому розмірі, ніж перебувало у його користуванні;
доводи ОСОБА_3 про те, що оспорювані рішення виконкому ї міської ради від 15 серпня 1991 року № 324 та від 03 жовтня 1991 року № 409 є ненормативними правовими актами індивідуальної дії, які не підлягають скасуванню, оскільки вони вичерпали свою дію фактом їх виконання у 1991 році, безпідставні. Крім того, вказані рішення на цей час є невиконаними;
твердження ОСОБА_3 про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми постанови Ради Міністрів СРСР від 02 грудня 1988 року №  1400 «Про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду» є безпідставними, оскільки суди правильно застосували норми матеріального права, зокрема Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською Республіканською Радою професійних спілок від 19 травня 1989 року № 142;
помилковим є твердження відповідача про те, що згідно з нормативними актами у спірний період реконструкція тамбура зі збільшенням площі не вважалась самочинним будівництвом і не вимагала складення акта прийому в експлуатацію такої прибудови. Це спростовуються листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23 березня 1999 року №  12/5-126 «Щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію», по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими на нормативними актами). Проте у ОСОБА_2 не було висновку про технічний стан будинку (будівлі), що свідчить здійснення ним самочинного будівництва;
доводи ОСОБА_3 про те, що суд дійшов безпідставного висновку стосовно відсутності у державного нотаріуса права посвідчувати спірний договір купівлі-продажу є неспроможними;
суди зробили правильний висновок про те, що у змісті оспорюваного договору купівлі-продажу квартири зазначено, що від імені виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів діяв начальник ЖЕК № 2 ОСОБА_7 на підставі довіреності Бориславського міськвиконкому від 12 січня 1991 року за № 3-30/21, який підписував оспорюваний договір. Дата видачі цієї довіреності передує даті винесення оспорюваного рішення від 15  серпня 1991 року № 324 про продаж квартири відповідачу ОСОБА_2 більш як на сім місяців. При цьому виконавчий комітет Бориславської міської Ради народних депутатів не зобов`язував ЖЕК № 2 оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Це свідчить про те, що оспорюваний договір підписаний неповноважною особою;
суди правильно вважали, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 02  жовтня 1991 року слід визнати недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР, оскільки він порушує права позивача в частині продажу ОСОБА_2 завищеного розміру ідеальної долі житлового будинку, до якого належить право позивача на спільне користування допоміжним приміщенням - кладовою на мансарді площею 16,0 кв. м та право на користування господарськими спорудами і прибудинковою земельною ділянкою;
безпідставним є твердження відповідачки ОСОБА_3 , що кладова ніколи не належала позивачу ОСОБА_1 та жодних перешкод у користуванні кладовою не існувало;
необґрунтованим є твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що суд не взяв до уваги як доказ поверховий план від 25 вересня 1989 року Дрогобицького МБТІ стосовно житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 , оскільки оригіналу такого документа не існує;
під час приватизації у грудні 1993 року ОСОБА_1 та його матір`ю квартири АДРЕСА_5 їм не було і не могло бути відомо про прийняття оспорюваних рішень, оскільки під час приватизації їм надано у власність лише займані ними приміщення;
доводи відповідача про те, що дві кладові на мансарді були розподілені між двома квартирами ще попереднім управителем НГВУ «Бориславнафтогаз», і додаткових рішень для закріплення за квартирами законодавством не вимагалося, не відповідає фактичним обставинам справи;
аргументи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо процесуального правонаступництва, який міститься у постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18, є неспроможними. При цьому суд апеляційної інстанції законно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 (правонаступника ОСОБА_2 ) про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України з огляду на положення частини третьої статті 377 ЦПК України;
не відповідає фактичним обставинам посилання відповідача ОСОБА_3 , викладене у змісті касаційної скарги, щодо порушення позивачем доктрини заборони суперечливої поведінки;
стосовно протиправних дій відповідача ОСОБА_2 щодо самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_3 позивач неодноразово звертався зі скаргами як до Бориславської міської ради, так і до контролюючого органу Управління ДАБІ у Львівській області. За результатами розгляду скарг проводились відповідні перевірки, під час яких констатували факт порушення відповідачем ОСОБА_2 державних будівельних норм та правил, притягували його до адміністративної відповідальності за порушення у сфері містобудівної діяльності та видавали приписи про зупинення виконання будівельних робіт. Проте протягом дванадцяти років відповідач приписи контролюючого органу ігнорував, а роботи щодо самочинного будівництва продовжувалися, і, як наслідок, за час розгляду цієї справи судами, відповідач завершив самочинне будівництво. Починаючи з 2011 року ОСОБА_2 не вжив жодних дій щодо перебудови самочинно збудованої ним прибудови з надбудовою відповідно до вимог ДБН;
недотримання відповідачем державних будівельних норм та правил при проведенні самочинного будівництва істотно порушує право позивача на мирне та безпечне володіння своїм майном;
твердження ОСОБА_3 про те, що суди не врахували, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування і притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості, чи особа відмовляється від такої перебудови, є безпідставними. Суди дослідили документи щодо неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності спадкодавця ОСОБА_2 за самочинне будівництво, а також висновок експертів від 26 грудня 2019 року додаткової комісійної судової будівельно-технічної експертизи, які підтверджують неможливість здійснення перебудови;
доводи відповідача про пропуск позовної давності є безпідставними та неспроможними, оскільки на час приватизації позивачем квартири позивача йому не було та не могло бути відомо про прийняття оспорюваних рішень виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів і про продаж квартири АДРЕСА_4 разом зі спірною кладовою, яка була в його користуванні до кінця 2007 року, ОСОБА_2 .
У жовтні 2023 року від Дрогобицького МБТІ надійшов відзив, який підписаний директором ОСОБА_8 , в якому просили скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції про визнання незаконними рішень виконкому Бориславської міської ради, визнання незаконним реєстраційного посвідчення про право державної власності на житловий будинок, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, знесення самочинного будівництва та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:
визнавши незаконним реєстраційне посвідчення від 24 вересня 1991 року про право державної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за Бориславською міською Радою народних депутатів, суди застосували до спірних правовідносин статтю 128 ЦК УРСР, яка регулює виникнення права власності за договором, що не стосується спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки право власності було зареєстровано на підставі рішення виконкому міської ради від 18  лютого 1988  року № 65, а не на підставі договору. До спірних правовідносин підлягали застосуванню норми Глави 7 «Державна власність» ЦК УРСР (зокрема, стаття 89  ЦК УРСР, в якій зазначено, що держава є єдиним власником всього державного майна (в редакції Указу Президії Верховної Ради УРСР від 20 травня 1985 року); стаття 90 ЦК УРСР, у якій визначені об`єкти права державної власності, в тому числі, основний міський житловий фонд; стаття 91 ЦК УРСР, в  якій врегульовано порядок розпорядження державним майном, що належить до основних засобів, і порядок передачі будівель, споруд, устаткування та іншого майна, що належить до основних засобів державних організацій, іншим державним організаціям, а також колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Крім того, пунктом 7 постанови Ради Міністрів СРСР від 02 грудня 1988 року № 1400 передбачено, що Радам міністрів союзних і автономних республік або по їх рішенню виконкомам місцевих Рад народних депутатів дозволяється визначати порядок і умови продажу громадянам квартир в будинках державного і громадського житлового фонду;
відповідно до чинного на той час законодавства у 1988 році відбулось прийняття спірного житлового будинку на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65 (пункт 90 додаток № 1) на виконання рішення виконкому Львівської обласної ради від 18 липня 1986 року № 359 з балансу НГВУ «Бориславнафтогаз» на баланс міської ради;
при реєстрації права власності Дрогобицьке МБТІ керувалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, у Додатку № 1 до якої зазначено перелік правовстановлювальних документів, серед яких урядові і відомчі акти (постанови і розпорядження) про передачу будівель і споруд, передбачені постановою РНК СРСР від 15 лютого 1936 року «Про порядок передачі державних підприємств, будівель і споруд» (пункт 3 Додатку № 1) та реєстри муніципалізованих будівель (пункт 1 Додатку №  1), що складались Бюро технічної інвентаризації шляхом ведення реєстрових книг з присвоєнням реєстрових номерів об`єктам нерухомого майна. У реєстраційному посвідченні на право державної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_3 від 24 вересня 1991 року вказаний реєстраційний номер цього будинку - 1271 та реєстрова книга - № 1. Таким чином, реєстрація права власності на зазначений будинок проведена законно, відповідно до чинного на той час законодавства. При цьому під час реєстрації права власності на житловий будинок за вказаною адресою не відбулось переходу права власності (форма власності як була державною, так такою і залишилась);
як правильно вказано у касаційній скарзі, не було скасовано і рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65, на підставі якого проведено реєстрацію права власності, а визнано незаконним лише реєстраційне посвідчення, яке не є правовстановлюючим документом, та жодним чином не порушує законних прав позивача. Крім того, це рішення ніколи не оспорювалось позивачем, а звертаючись в 1993 році до виконкому міської ради щодо приватизації квартири АДРЕСА_5 , позивач тим самим фактично визнавав право державної власності на спірний будинок як на державний житловий фонд, що підлягає приватизації;
стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23  жовтня 1991 року взагалі незрозуміло з яких підстав, передбачених Главою 3 (статті 41 - 61) ЦК УРСР, договір був визнаний недійсним. Недійсність угоди - це невідповідність угоди вимогам закону (частина перша статті 48 ЦК УРСР), проте суд не зазначив, який саме закон було порушено у конкретному випадку. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою (частина друга статті 48 ЦК УРСР). Водночас позивач не був стороною угоди і не отримував доручень від держави ні в особі НГВУ «Бориславнафтогаз», ні в особі Бориславської міської Ради народних депутатів повернути квартиру АДРЕСА_2 в державну власність. Відповідно відсутні і законні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року та незаконною проведену Дрогобицьким МБТІ 21 листопада 1991 року реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 (11/25 ідеальних часток будинку) за ОСОБА_2 ; 
у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вказано її загальну площу - 59,3 кв. м, в тому числі житлова площа - 20,7 кв. м. Тамбур, прибудований до квартири відповідачем до 1991 року, включав коридор площею 2.6 кв. м, санвузол площею 3.1 кв. м, коридор площею 12,1 кв. м, кладову площею 6,6 кв. м та не увійшов до викупленої загальної площі квартири АДРЕСА_2 , оскільки був побудований за власні кошти відповідача з дозволу НГВУ «Бориславнафтогаз» і не вважався самочинним будівництвом, тому не перешкоджав реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1991 року. Подальше збільшення розмірів прибудови до квартири АДРЕСА_2 , що існували на час винесення судових рішень, були здійснені відповідачем ОСОБА_2 після проведення реєстрації бюро технічної інвентаризації права власності;
рішення виконкому міської ради є ненормативними правовими актами індивідуальної дії, їх юридична сутність зводиться до одноразового застосування, вони вичерпали свою дію фактом їх виконання у 1991 році.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 2-85/2011 та витребувано справу із суду першої інстанції.
Цією ж ухвалою зупинено виконання (дію) рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.
У жовтні 2023 року матеріали цивільної справи № 2-85/2011 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 вересня 2023 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №  575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28  листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі 522/2201/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №  487/10132/14-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 161/15019/19, від 05  червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №  905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 29 липня 2021 року у справі № 341/740/18, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 02 лютого 2021 року у справі №  925/642/19, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 20 січня 2023  року у справі № 465/6147/18 та постановах Верховного Суду України від 29  жовтня 2014 року № 6-152цс14, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області від 18 лютого 1988 року № 65 «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів» та Додатку № 1 до цього рішення затверджений список житлових будинків, що підлягають передачі з відомчого фонду житлово-комунального господарства НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді згідно з Додатком № 1 (серед яких є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ).
Згідно з листом Бориславської міської ради від 11 січня 2017 року № 3-21/53 у період з 1988 року до 1991 року Бориславська міська Рада народних депутатів жодних розпоряджень, рішень про створення комісії з приймання-передачі відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів та про передачу квартири АДРЕСА_4 у власність виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів не приймала.
15 серпня 1991 року виконавчий комітет Бориславської міської Ради народних депутатів прийняв рішення № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі».
20 вересня 1991 року Дрогобицьке МБТІ провело реєстрацію права державної власності на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за Бориславською міською Радою народних депутатів.
24 вересня 1991 року Бориславська міська Рада народних депутатів видала реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 на право державної власності на вказаний житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65.
ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 1991 року, який укладений між ним та виконкомом міської ради та посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І. О.
За умовами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вона складається з однієї кімнати і кухні загальною площею 59,3 кв. м і становить 11/25 ідеальної частки житлового будинку, в якому вона розміщена.
03 жовтня 1991 року виконавчий комітет Бориславської міської Ради народних депутатів також прийняв рішення № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому №  324 від 15 серпня 1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», яким вніс зміни щодо площі та характеристики приміщень квартири АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 - власник квартири АДРЕСА_1 : 1/2 ідеальної частки квартири належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28  грудня 1993 року виконавчим комітетом Бориславської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 28  грудня 1993 року № 1066, зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ за реєстровим №  1066; 1/2 ідеальної частки квартири належить позивачу як спадщина після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Квартиру АДРЕСА_5 , яка фактично складалася з квартир АДРЕСА_11 надано ще його батькові ОСОБА_9 , в яку батько вселився із сім`єю на підставі ордеру від 22  вересня 1959 року № 170.
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (його правонаступники) є співвласниками усього будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів від 06 грудня 1979 року № 419 «Про результати обміру земель забудованих кварталів № 6, 40, 52, 59а, 59, 69 та 62» та додатку № 5 до цього рішення, за землекористувачами будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_7 зареєстровано земельну ділянку площею 2 225,00 кв. м, власником якої є НГВУ «Бориславнафтогаз».
Відповідно до копії листа ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» від 04 липня 1978 року ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» не заперечувало щодо добудови ОСОБА_2 веранди до його квартири за його рахунок, при умові виконання всіх технічних норм. Проєкт на перепланування квартири необхідно було представити в ЖКГ на затвердження. Проте ОСОБА_2 жодного проекту на перепланування та добудови веранди до своєї квартири не виготовляв та ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» на затвердження не подавав. Таких документів він не подавав і виконавчому комітету Бориславської міської Ради народних депутатів, що підтверджується листом міського державного архіву Бориславської міської ради від 22 вересня 2011 року № 3-6/90.
Будь-яких рішень щодо вилучення 10 червня 1991 року зі складу квартири АДРЕСА_1 , позначеної на плані літ. 2-8, площею 16,0 кв. м. та зміни літерації цієї кладової на літ. 1-3, включення її в склад приміщень квартири АДРЕСА_2 за цією ж адресою не приймалося ні Бориславською міською Радою народних депутатів, ні НГВУ «Бориславнафтогаз» ВАТ «Укрнафта», що підтверджується відповіддю міського державного архіву Бориславської міської ради Львівської області від 16 липня 2015 року № 07-02/39.
Відповідно до листів Управління ДАБІ у Львівській області від 23 червня 2010 року № 7/13-06-4884 та від 25 листопада 2011 року за № 7/13-6-2577 ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за порушення у сфері містобудівної діяльності та видано приписи про зупинення виконання будівельних робіт.
На мансарді будинку за адресою: АДРЕСА_3 є загородження з оцинкової бляхи, яким відповідач перекрив позивачу доступ до спірної кладовки.
Правовстановлюючі документи на самочинну прибудову з надбудовою у ОСОБА_2 на даний час відсутні.
Земельна ділянка, на якій знаходиться спірна прибудова, розташована в межах гірничого відводу Бориславського нафтового родовища. Діючий вакуумопровід проходить на відстані 13 м від межі ділянки, також на відстані приблизно 70 м (при нормі мінімум 150 м) знаходиться діюча свердловина, на відстані близько 55  м - діюча дегазаційна свердловина. При цьому м. Борислав відноситься до переліку населених пунктів, які розташовані у сейсмічно небезпечній зоні, а тому при реконструкції чи добудові повинні бути передбачені вимоги ДБН «Будівництво в сейсмічних районах».
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання незаконними реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, рішень виконкому міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконною державної реєстрації права власності на нерухоме майно та скасування заключення про реєстрацію будинку
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження
№ 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що будинок за адресою: АДРЕСА_7 , в якому знаходяться квартири сторін, побудований у 1888 році (130 років тому), а надалі на підставі нормативних актів СРСР визнавався державною власністю;
рішенням виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області від 18 лютого 1988 року № 65 «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів передано з відомчого фонду житлово-комунального господарства НГВУ «Бориславнафтогаз» на баланс будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Це рішення виконкому міської ради позивач не оскаржував. Крім того, НГВУ «Бориславнафтогаз» був балансоутримувачем цього будинку, державна власність на будинок не змінювалась, тому складення акта приймання-передачі не вимагалась;
15 серпня 1991 року виконком Бориславської міської Ради народних депутатів прийняв рішення № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі»;
20 вересня 1991 року Дрогобицьке МБТІ провело реєстрацію права державної власності на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за Бориславською міською Радою народних депутатів;
24 вересня 1991 року Бориславська міська Рада народних депутатів видала реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 на право державної власності на вказаний житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 65;
02 жовтня 1991 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів;
03 жовтня 1991 року виконавчий комітет Бориславської міської Ради народних депутатівтакож прийняв рішення № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому №  324 від 15 серпня 1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», яким вніс зміни щодо площі та характеристики приміщень квартири АДРЕСА_2 ;
сім`я ОСОБА_1 (позивач та його покійна матір) протягом багатьох років зверталися до виконавчих органів міської ради як до належного власника будинку щодо приватизації квартири, яка з часом була здійснена відділом приватизації у 1993 році. Надалі  ОСОБА_1 став єдиним власником квартири АДРЕСА_1 : 1/2 ідеальної частки квартири належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28  грудня 1993 року виконавчим комітетом Бориславської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 28  грудня 1993  року № 1066, зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ за реєстровим №  1066; 1/2 ідеальної частки квартири належить позивачу як спадщина після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
суди не врахували, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту;
при задоволенні позовних вимог суди не звернули уваги на те, що позивач не надав жодних доказів, яким чином оспорені: реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів № 1271, видане Дрогобицьким МБТІ 24 вересня 1991  року за №164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року за № 65; рішення виконкому Бориславської міської ради від 15 серпня 1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі», в частині пункту 13 цього рішення; рішення виконкому Бориславської міської ради від 03 жовтня 1991 року № 409 «Про внесення змін до пункту 13 рішення виконкому № 324 від 15 серпня 1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків»; та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 02 жовтня 1991  року; державна реєстрація права власності на нерухоме майно - 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_3 (квартира АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , проведена 21 листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ за реєстровим № 3530, та заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння), видане 21  листопада 1991 року Дрогобицьким МБТІ порушує права позивача, оскільки на підставі у тому числі й вказаних рішень будинок було передано у власність міської ради, а надалі у 1991 році 11/25 ідеальних частин цього будинку придбано відповідачем, а  іншу частину будинку у 1993 році приватизовано позивачем та його покійною матір`ю.
За таких обставин судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, визнання незаконними рішень виконкому міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконною державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем та скасування заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння) належить скасувати, ухвалити нове судове рішення у вказаній частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки в цій частині права позивача не порушені.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні кладовою
Відповідно до частин першої - третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні кладовкою поз. 1-3 площею 16,0 кв. м відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться на мансарді цього будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи. Позивач стверджував, що під час приватизації квартири стосовно кладової на мансарді площею 16,0 кв. м, позначеної літ. 2-8 на експлікації внутрішніх площ до плану жилого будинку, їм (позивачу та його матері) пояснили, що це приміщення є допоміжним, і згідно з статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не може бути передано їм у власність шляхом приватизації разом з квартирою, оскільки воно перебуває у спільній власності (користуванні) разом з іншими співвласниками квартир у будинку;
суди встановили, що на мансарді будинку змонтовано огородження з оцинкованої бляхи, яке перешкоджає позивачу у доступі до спірної кладовки, площею 16.0 кв. м, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Сторони не заперечували, що спірною кладовою на мансарді, яка огороджена бляхою, користується лише сім`я ОСОБА_2 , а сім`я ОСОБА_1 до цієї кладової доступу не має. Це, на переконання судів попередніх інстанцій, свідчить про те, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні нерухомим майном, тому вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні кладовою площею 16.0 кв. м поз. 1-3 відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходиться на мансарді житлового будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи, є обґрунтованою;
у касаційній скарзі зазначено, що суди визнали недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири АДРЕСА_2 з тих підстав, що у цій справі визнано незаконним і скасовано рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 15 серпня 1991  року № 324, та зобов`язали його не чинити позивачу перешкоди у користуванні кладовою, яка ОСОБА_1 не належала. Дві кладовки на мансарді були розподілені між двома квартирами порівну ще попереднім управителем НГВУ «Бориславнафтогаз», додаткових рішень для закріплення за квартирами нормами законодавства не вимагалося;
аналіз матеріалів справи, зокрема технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_5 , яка знаходиться у власності ОСОБА_6 (матір позивача), що виготовлений 16 листопада 1993 року (під час безоплатної приватизації позивачем та його матір`ю зазначеної квартири) свідчить, що одна кладова на мансардному поверсі будинку відносилась до квартири АДРЕСА_5 , а інша (літ. 1-3) - до квартири АДРЕСА_2 . Цей паспорт на квартиру є додатком до свідоцтва про право власності на житло, яке зареєстроване у Реєстровій книзі за № 1066 від 28 грудня 1993 року;
проте суди не встановили скільки кладових існує на мансарді спільного будинку та якої площі, чи були вони розділені (закріплені) та як саме за квартирами, які сторони у справі набули у власність.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні кладовкою поз. 1-3 площею 16,0 кв. м відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться на мансарді цього будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача знести за свій рахунок самочинно зведену прибудову з надбудовою, привівши житловий будинок у попередній стан
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження 
№ 61-13282св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 404/8750/15 (провадження №  61-19614св18), від 03 липня 2019 року у справі № 493/1156/15-ц (провадження № 61-28461св18), від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц (провадження № 61- 8737св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження №  61-18648св20) та у постановах Верховний Суд України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, від 19  квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.
В силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження №  12-115гс19)).
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою (див. постанову Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц).
Одним із засобів доказування у цивільному судочинстві є висновок експерта.
Відповідно до частини першої-п`ятої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. 
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. 
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. 
Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
-   24 червня 2014 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Іляш В. В. складено висновок №  251 судової інженерно-технічної експертизи. Проведення експертизи призначено на підставі ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 03 листопада 2011 року (т. 2 а. с. 44-49 ). У цьому висновку експерта зазначено, що:
самочинно здійснене ОСОБА_2 будівництво, яке прилягає до належної на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , а саме: прибудова до вказаного житлового будинку, в тому числі проведена надбудова над прибудовою, відповідає вимогам пунктів 2,9, 2,30, 3,6, 5,23, 2,16 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», пункту 7.5.2 ДБН В.2.1-10-2009 «Основи та фундаменти споруд» глибина закладання фундаментів повинна прийматися з врахуванням глибини сезонного промерзания грунтів. Самочинна двоповерхова прибудова з надбудовою над верандою, виконана ОСОБА_2 , не суперечить вимогам ДБН України. Відстань від надбудови з прибудовою до вікна кухні позивача не порушує вимог ДБН в частині інсоляції чи природнього освітлення. У приміщені кухні існує природне освітлення, а нормативними вимогами передбачено, що інсоляція в приміщені кухні не є обов`язковою. Враховуючи, що вказаний будинок розташований не в центральній частині м. Борислав, і не виходить головним фасадом на центральну вулицю, тому вимоги щодо порушення (не порушення) архітектурного вигляду будинку (це стосується архітектурного вигляду фасаду) не приймаються. Освітлення кладової на горищі не передбачене вимогами ДБН України. Будинок двохквартирний і квартири належать різним співвласникам. Відповідно розглядати цілий будинок, як об`єкт продажу продажу нерухомості недоцільно, а прибудови (надбудови) на ринкову вартість квартир не впливають. Враховуючи, що новозбудований будинок ще незавершений будівництвом, водовідливи та водостічні труби для організованого водовідведення з даху з новозбудованої прибудови ще не виконані, то відповідність даху вимогам ДБН не розглядається. При проведенні натурного огляду встановлено, що на дану земельну ділянку облаштовано окремі заїзди до квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 , тому перешкод позивачам у користуванні заїздом немає. Відпадань штукатурки, руйнувань дерев`яних елементів будинку, тріщин в зовнішніх стінах південної сторони будинку не виявлено;
руйнування південної стіни будинку, та наявності тріщин, що виникли внаслідок проведення самочинного будівництва ОСОБА_2 не виявлено;
питання чи самочинно перенесені відповідачем ОСОБА_2 комунікації газопроводу, до якого під`єднаний будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та розміщення фундаменту самочинного будівництва на газопроводі, а також встановлення автономного опалення у самочинно проведеній прибудові з надбудовою, є загрозою для руйнування (вибуху, пропуск газу тощо) будинку, в тому числі і квартири позивачів, не входять до компетенції експертів-будівельників, а відноситься до компетенції газових спеціалізованих служб. Тому дослідження цього питання не проводиться;
у квартирі АДРЕСА_5 і в будинку в цілому, пошкоджень які потребують відновлювального ремонту не виявлено. Тому експертом не проводиться розрахунок вартості ремонтних робіт з відновлення будинку та квартири;
 
-   26 грудня 2019 року експертами Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Салтиковим О. С. та ОСОБА_10 складено висновок експертів 
№ 19-2426/2427/2428/2429/2430/2431 додаткової комісійної судової будівельно-технічної експертизи. Проведення експертизи призначено на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року (т. 6 а. с. 69-96). У цьому висновку експертів вказано, що:
станом на 15 вересня 1991 року та на 23 жовтня 1991 року ідеальна частка квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 , становила 11/25 частки, що підтверджується договором купівлі-продажу р. № 3037 від 23 жовтня 1991 pоку та витягом з рішення виконкому Бориславської міської ради від 15 серпня 1991 року № 324;
проведения ОСОБА_2 реконструкції у вигляді прибудови з надбудовою до дерев`яного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , 1888 року побудови, (та безпосередньо до квартири позивача ОСОБА_1 ), який перебуває у незадовільному стані, без розробленої проєктної документації (робочого проекту), без погоджень на реконструкцію відповідних органів влади та відсутністю декларації на виконання реконструкий квартири АДРЕСА_2 , не є можливим та не допускається у відповідності до вимог чинних правових актів у галузі будівництва. Встановлення законності проведения ОСОБА_2 реконструкції у вигляді прибудови з надбудовою до дерев`яного житлового будинку (1888 року побудови) не входить до компетенції судових експертів за напряком будівельно-технічна експертиза. Це питання має правовий (юридичний) характер;
враховуючи відсутність робочого проєкта та той факт, що візуальним оглядом встановити не можливо наявність улаштування антисейсмічних поясів, стверджувати, чи самочинно виконана ОСОБА_2 реконструкція у вигляді прибудови з надбудовою до тієї частини дерев`яного житлового будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_5 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та впритул прилягає до дерев`яного житлового будинку, проведена без влаштування антисейсмічних поясів або з їх влаштуванням, не представляється можливим. Відповідно до пунктів 7.10.9, 7.10.16 11.12 ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах» при реконструкції, прибудовах, надбудовах повинні встановлюватися антисейсмічні пояси з монолітного залізобетону з неперервним армуванням, що забезпечить потрібну сейсмостійкість усієї будівлі в цільому. Таким чином, в разі відсутності улаштувания антисейсмічних поясів при реконструкції (добудови) житлового будинку, а саме квартири АДРЕСА_2 , їх відсутність може вплинути на міцність та безпечність будинку в цілому;
реконструкція у вигляді прибудови з надбудовою до тієї частини дерев`яного житлового будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_5 , та належить на праві власності ОСОБА_1 не відповідає вимогам будівельних норм та правилам в наступних частинах: 1) пункт 4.2, 5.4, 5.5, 5.6, 1.5.7, 5.8, 9.2, 9.3, 9.11, 13.13.1, 13.13.4 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»; 2) пункт 4.5, 7.2 ДБН А.3.1-5-2016 «Організація будівельного виробництва», 3) додаток 3.1, примітка 7 ДБН 360-92 «Планування та забудова міських і сільських поселень». Встановити чи відповідає самочинна реконструкція житлового будинку вимогам пунктам 7.10.9, 7.10.16 ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах» та додатку «А» Переліку населених пунктів розташованих у сейсмічно небезпечних районах ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах» неможливо, у зв`язку з відсутністю інформації щодо улаштування антисейсмічних поясів. При цьому виконана реконструкція у вигляді прибудови з надбудовою до житлового будинку відповідає вимогам будівельних норм та правилам в наступних частинах: - за об`ємно-планувальним рішенням ДБН В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки. Основні положення»; ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»; - по ширині та висоті приміщень ДБН В.2.2-15-2005 р. «Житлові будинки. Основні положення»; ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»; - по дотриманню площі у житлових будинках ДБН В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки. Основні положення»; - за складом приміщень ДБН В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки. Основні положення»; - по виконанню водовідведення атмосферних, опадів з даху будинку - пункту 2.17 ДБН В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки-Основні положення»; - по санітарно-гігієничним вимогам (природне освітлення, опаления, вентиляція та ін.) ДержСанПіН 173-96 «Державні санітарні правила планувания та забудови населених пунктів»; - по забезпеченню інсоляції житлових приміщень ДБН В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.2.5-28-2006 «Природне і штучне освітлення»;
питання чи самочинно проведена ОСОБА_2 реконструкція у вигляді прибудови з надбудовою до тієї частини дерев`яного житлового будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_5 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , порушує його права як власника квартири, в тому числі його право на вільне безпечне володіння користування і розпорядження своєю квартирою. Право на протипожежну безпеку, та до якого негативного впливу призвело (призведе) самочинно побудована ОСОБА_2 прибудова з надбудовою до житлового будинку на цілий житловий будинок, 1888 року побудови, який перебуває у незадовільному стані та квартиру АДРЕСА_5 у цьому житловому будинку, не входить до компетенції експертів судової будівельно-технічної експертизи, та відноситься до правового питання;
питания чи самочинно проведена ОСОБА_2 реконструкція у вигляді прибудови з надбудовою до тієї частини дерев`яного житлового будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_5 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , можливо розглядати тільки після надання висновків експерта щодо технічного стану конструктивних елементів будинку та прибудов, робочого проєкту, узгодженого відповідними органами влади, у якому повинні бути передбачені вимоги пункту 11 ДБН В.1.1-12-2014 «Будівництво в сейсмічних районах», та виконання розрахунків на міцність будинку в цілому;
 
-   26 лютого 2021 року судовим експертом ОСОБА_11 складено висновок експерта № 6/7 за результатами проведення будівельної технічної експертизи. Експертизу проведено за замовленням ОСОБА_1 (т. 7 а. с.130-153). У цьому висновку експерта вказано, що:
вимоги згідно з нормативно-правовими актами в будівництві (ДБН), які ставляться при самочинно проведеній ОСОБА_2 реконструкції з прибудовою та надбудовою до існуючого дерев`яного житлового будинку та безпосередньо до частини квартири АДРЕСА_5 , власник ОСОБА_12 , який знаходиться у незадовільному стані знос 60 % наступні:- якості несучих конструкцій будинку, які визначаються показниками його міцності і стійкості, а також терміну служби будинку, в цілому повинні зберігатися в допустимих межах з урахуванням вимог ДБН В.1.2-14, ДБН В.2.6-98, ДБН В.2.6-162, ДБН В.2.6-198, ДСТУ Б. В.2.6-199, ДСТУ Б. В.2.6-200. (пункт 11.2 розділу 11 «Довговічність та ремонтопридатність» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення»); - грунти основи житлового буднику повинні бути перевірені на додаткові навантаження від проведення реконструкції (пункт 13.3 розділу 13 «Реконструкція та капітальний ремонт» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення»); - під час реконструкції житлового будинку повинні бути враховані зміни в його конструктивній схемі, які виникли в процесі експлуатації цього будинку (в тому числі поява нових прорізів, які є додатковими до попереднього рішення, а також вилив проведеного ремонту конструкцій або їх посилення) згідно з вимогами ДБН В.1.2-6. (пункт 13.5 розділу 13 «Реконструкція та капітальний ремонт» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення»); - можливість реконструкцій житлового будинку із надбудовою і прибудовами повинна бути підтверджена розрахунком за несучою здатністю, стійкістю, тріщиностійкістю і деформативністю усіх несучих конструкцій і будинку в цілому (пункт 13.10 розділу 13 «Реконструкція та капітальний ремонт» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення»); - на рівні перекриттів і покриттів, виконаних із збірних елементів, по всіх стінах без розривів повинні встановлюватися антисейсмічні пояси з монолітного залізобетону з неперервним армуванням (пункт 7.10.9 розділу 7.10 «Будівлі зі стінами з цегли або кам`яної кладки» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - перемички повинні замуровуватись у кладку на глибину не менше 350 мм. При ширині отвору до 1,5 м допускається замуровування перемичок на 250 мм (пункт 7.10.16 розділу 7.10 «Будівлі зі стінами з цегли або кам`яної кладки» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - при реконструкції, особливо у випадках прибудов і надбудов, прийняті технічні рішення повинні забезпечувати потрібну сейсмостійкість усієї будівлі в цілому (пункт 11.12 розділу 11 «Відновлення, підсилення та реконструкція будівель і споруд» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - реконструйовані об`єкти підлягають обов`язковому прийняттю у встановленому для звичайних об`єктів порядку з обов`язковим складанням паспорта про технічний стан і клас (рівень) сейсмостійкості (пункт 11.14 розділу 11 «Відновлення, підсилення та реконструкція будівель і споруд» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»);
вимоги згідно з нормативно-правовими актами в будівннитві (ДБН), які ставились при реконструкції з прибудовою та надбудовою до існуючого дерев`яного житлового будинку та безпосередньо до частини квартири АДРЕСА_5 , власник - ОСОБА_1 , який знаходиться незадовільному стані, знос 60 %, в період з 22 липня 2009 року до 01 грудня 2019 року наступні: забезпечення міцності, стійкості і надійності будинку з урахуванням впливу різних факторів характерних для конкретних районів і регіонів (пункт 4.2 розділу «Загальні положення» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - обстежения технічного стану житлового будинку (пункт 5.4 розділу 5 «Обстеження конструкцій фундаментів, підземних і наземних частин будівлі» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - обстеження конструкцій фундаментів, підземних і наземних частин житлового будинку (пункт 5.5 розділу 5 «Обстеження конструкцій фундаментів, пілземних і наземних частни будівлі» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - виготовления технічного висновку про можливість реконструкції житлового буднику (пункт 5.7 розділу 5 «Обстеження конструкцій фундаментів, підземних наземних частин будівлі» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - можливість реконструкції житлового будинку повинна бути підтверджена розрахунком за несучою здатністю, стійкістю, тріщиностійкістю і деформативністю усіх несучих конструкцій і будинку в цілому (пункт 9.11 розділу 9 «Вимоги дв конструктивних рішень» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - виконання розрахунків житлового будинку на сейсмічний вплив із врахуванням даних інструментальних вимірів фактичної міцності матеріалів конструкцій та оцінки несучої здатності конструктивних слементів, які забезпечують загальну сейсмостійкість будинку (пункт 13.3.4 розділу 13 «Вимоги до житлових будинків, які розташовані у складних інженерно-геологічних умовах» ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»); - на рівні перекриттів і покриттів, виконаних із збірних елементів, по всіх стінах без розривів повинні встановлюватися антисейсмічні пояси з монолітного залізобетону з неперервним армуванням (пункт 7.10.9 розділу 7.10 «Будівлі зі стінами з цегли або кам`яної кладки» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - перемички повинні замуровуватись у кладку на глибину не менше 350 мм. При ширині отвору до 1,5 м допускається замуровувания перемичок на 250 мм. (пункт 7.10.16 розділу 7.10 «Будівлі зі стінами з цегли або кам`яної кладки» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - при реконструкції, особливо у випадках прибудов і надбудов, прийняті технічні рішення повинні забезпечувати потрібну сейсмостійкість усієї будівлі в цілому (пункт 11.12 розділу 11 «Відновлення, підсиления та реконструкція будівель і споруд» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»); - реконструйовані об`єкти підлягають обов`язковому прийняттю у встановленому для звичайних об`єктів порядку з обов`язковим складанням паспорта про технічний стан і клас (рівень) сейсмостійкості (пункт 11.14 розділу 11 «Відновлення, піленлення та реконструкція будівель і споруд» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах»);
термін служби дерев`яного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 становить 30-50 років;
антисейсмічний монолітний пояс у самочинно проведеній ОСОБА_2 реконструкції з прибудовами та надбудовою за адресою: АДРЕСА_3 не встановлений;
самочинно проведена ОСОБА_2 реконструкція з прибудовою та надбудовою до існуючого дерев`яного житлового будинку у незадовільному стані, знос 60 %, та безпосередньо до частини квартири АДРЕСА_5 , власник - ОСОБА_1 без інженерно-геологічних вишукувань і обстежень технічного стану конструкцій всього дерев`яного будинку, без дотримання вимог до житлового будинку, що розташований у сейсмічному районі, без розрахунку за несучою здатністю, стійкістю, тріщиностійкістю і деформативністю усіх несучих конструкцій існуючого дерев`яного житлового будинку не відповідає нормативно правовим актам в будівництві, а саме пунктам ДБН: - 13.4 розділу 13 «Реконструкція та капітальний ремонт» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». При проєктуванні реконструкції житлових будинків або їх частин повинні бути враховані результати інженерно-геологічних вишукувань і обстежень технічного стану конструкцій. Для розроблення конструктивних рішень висновок про технічний стан несучих конструкцій за матеріалами обстеження є обов`язковим згідно з ДСТУ-Н Б В.1.2-18; - 13.10 розділу 13 «Реконструкція та капітальний ремонт» ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». Можливість реконструкції житлових будинків із надбудовами і прибудовами з розбиранням існуючих і влаштуванням нових перекриттів, стін і перегородок, закладанням існуючих і виконанням нових прорізів у несучих конструкціях (фундаментах, стінах, перекриттях) повинна бути підтверджена розрахунком за несучою здатністю, стійкістю, тріщиностійкістю і деформативністю усіх несучих конструкцій і будинку в цілому; - 11.12 розділу 11 «Відновлення, підсилення та реконструкція будівель і споруд» ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво в сейсмічних районах». При реконструкції, особливо у випадках прибудов і надбудов, прийняті технічні рішення повинні забезпечувати потрібну сейсмостійкість усієї будівлі в цілому. Самочинно проведена ОСОБА_2 реконструкція з прибудовою та надбудовою до існуючого дерев`яного житлового будинку у незадовільному стані, знос 60 %, та безпосередньо до частини квартири АДРЕСА_5 , власник - ОСОБА_1 , без інженерно- геологічних вишукувань і обстежень технічного стану конструкцій всього дерев`яного будинку, без дотримання вимог до житлового будинку, що розташовані у сейсмічному районі, без встановленого антисейсмічного монолітного поясу у проведеній реконструкції, без розрахунку за несучою здатністю, стійкістю, тріщиностійкістю і деформативністю усіх несучих конструкцій, без забезпечення потрібної сейсмостійкості усієї будівлі в цілому, може негативно вплинути на міцність та стійкість існуючого дерев`яного житлового будинку, побудованого у 1888 році, та безпосередньо квартири АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_1 ;
 
-   18 вересня 2020 року судовим експертом Ляшем І. І. складено висновок експерта № 6481/20 за результатами проведення будівельної технічної експертизи. Експертизу проведено за замовленням ОСОБА_2 (т. 7 а. с. 187-226). У цьому висновку зазначено, що:
за результатами проведених досліджень у квартирі АДРЕСА_4 експерт дійшов висновку, що огороджувальні конструктивні елементи/стіни суміжних приміщень літ. 9 та літ. 14 зблоковані між собою і мають розрив/шов торцевого з`єднання шириною від 75 до 85 мм, який виконує роль температурно-усадкового шва для запобігання утворенню тріщин через зміну геометричних розмірів конструктивних елементів будівлі внаслідок перепадів температур та перешкоджає утворенню тріщин, які можуть утворюватися через нерівномірне осідання фундаменту;
влаштовані контрфорси біля житлової будівлі за адресою: 
АДРЕСА_3 є утримувальними спорудами біля цоколю фундаменту будівлі. Роль таких утримувальних споруд/контрфорсів, влаштованих зовні біля цокольної частини житлового будинку зі сторони приміщення кухні літ. 1, кв. АДРЕСА_2 - упередження руйнування цоколю фундаменту і стін, а в цілому проведені заходи власником квартири АДРЕСА_2 на упередження передчасного руйнування будівлі.
Крім того, судові експерти допитувались у судовому засіданні та надавали письмові пояснення щодо експертних висновків (т. 5 а. с. 34-360, 43-44; т. 7 а. с.  102-110).
У справі, що переглядається:
позивач зазначав, що відповідач здійснив реконструкцію житлового будинку (прибудова з надбудовою) без розроблення проєктної документації (робочого проєкту), без погоджень реконструкції з відповідними органами влади та за відсутності декларації на виконання робіт. Крім того, під час будівництва ОСОБА_2 також не врахував той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірна прибудова, розташована в межах гірничого відводу Бориславського нафтового родовища. Діючий вакуумопровід проходить на відстані 13 м від межі ділянки, на відстані приблизно 70 м (при нормі мінімум 150 м) знаходиться діюча свердловина, на відстані близько 55 м - діюча дегазаційна свердловина. При цьому м. Борислав відноситься до переліку населених пунктів, які розташовані у сейсмічно небезпечній зоні, а тому при реконструкції чи добудові повинні бути передбачені вимоги ДБН «Будівництво в сейсмічних районах». Позивач також наголошував, що самочинне будівництво ОСОБА_2 порушує його права, зокрема на збереження цілісності будинку, адже самочинно збудовані споруди призводять до руйнування будинку в цілому, оскільки ОСОБА_2 при будівництві з`єднав самовільну будову з основною частиною дерев`яного житлового будинку 1888 року побудови, що впливає на міцність та безпечність цього будинку, внаслідок чого самочинна цегляна прибудова з надбудовою відповідача чинить значне навантаження на дерев`яний житловий будинок. Тому він має право звертатися з позовом про знесення самочинного будівництва;
суди встановили, що відповідач здійснив реконструкцію житлового будинку (прибудова з надбудовою) без розроблення проєктної документації (робочого проєкту), без погоджень на реконструкцію відповідних органів влади та за відсутності декларації на виконання робіт. Суди врахували, що про самочинність проведеного відповідачем ОСОБА_2 будівництва свідчить відмітка Дрогобицького МБТІ у матеріалах інвентаризаційної справи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_3 - «Побудовано самовільно». Правовстановлюючих документів на самочинну прибудову з надбудовою у відповідача ОСОБА_2 не було і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Починаючи з 1991 року та до часу розгляду справи, не зважаючи на приписи ДАБІ, позивач до частини будинку за адресою: АДРЕСА_3 самочинно здійснив прибудову з надбудовою, яка складається з наступних приміщень позначених на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І - підвал площею 5,7  кв. м, літ. I - коридор площею 2,6 кв. м, літ. ІІ - санвузол площею 3,1  кв. м, літ. ІІІ - коридор площею 12,1 кв. м, літ. ІV - кладова площею 6,6 кв. м, а також приміщення позначені літ. 1-3 площею 3,7 кв. м, літ. 1-4 площею 2,2 кв. м., літ. 1-5 площею 15,7 кв. м, літ. 1-6 площею 18,1 кв. м, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0 кв. м, літ. 1-8 площею 18,8 кв. м, літ. 1-9  площею 18,2 кв. м, літ. 1-10 площею 4,7 кв. м, літ. 1-11 площею 3,6 кв. м, літ. 1-12 площею 5,5 кв. м, 1-13 площею 9,9 кв. м. Тому суди вважали, що самочинне будівництво ОСОБА_2 порушує права позивача, зокрема його право на збереження цілісності будинку, а ОСОБА_1 вправі звертатися з позовом про знесення самочинного будівництва;
суди також вказали, що під час будівництва ОСОБА_2 не врахував той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірна прибудова, розташована в межах гірничого відводу Бориславського нафтового родовища. Діючий вакуумопровід проходить на відстані 13 м від межі ділянки, також на відстані приблизно 70 м (при нормі мінімум 150 м) знаходиться діюча свердловина, на відстані близько 55 м - діюча дегазаційна свердловина. При цьому м. Борислав відноситься до переліку населених пунктів, які розташовані у сейсмічно небезпечній зоні, а тому при реконструкції чи добудові повинні бути передбачені вимоги ДБН «Будівництво в сейсмічних районах». У листах ДАБІ у Львівській області від 23 червня 2010 року № 7/13-06-4884 та від 25 листопада 2011 року № 7/13-6-2577 зазначено, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за порушення у сфері містобудівної діяльності та видавалися приписи про зупинення виконання будівельних робіт. Таким чином, на переконання судів першої та апеляційної інстанцій, самочинне будівництво (добудова та надбудова) до будинку за адресою: АДРЕСА_3 здійснене з істотними порушеннями нормативно правових актів у галузі будівництва, не відповідає вимогам будівельних норм та правил, за час розгляду справи (починаючи з 2011 року) відповідач не вчинив жодних дій щодо перебудови самочинного збудованої прибудови та надбудови, інші заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва позитивних результатів не дали, а тому лише крайній захід впливу на забудовника (відповідача) у вигляді знесення самочинного об`єкта нерухомості та приведення у попередній стан житлового будинку зможе ефективно відновити порушені права та інтереси позивача;
проте суди не надали належної оцінки висновкам експертів, які наявні у матеріалах справи, поясненням експертів, наданих у судовому засіданні та письмово, не мотивували їх прийняття чи відхилення. При цьому такі експертизи та пояснення містять певні суперечності та неузгодженості стосовно одних і тих же (або схожих) питань;
суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги те, що звернення до суду з позовом про зобов`язання знести самочинно зведену прибудову з надбудовою у спосіб приведення житлового будинку у попередній стан з підстав порушення норм законів України «Про планування та забудову територій», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність» та інших державних будівельних норм або ж не врахування відповідачем місця розміщення земельної ділянки, на якій зведено самочинне будівництво (близькість розміщення газового родовища, вакуумопроводу, свердловини та у сейсмічно небезпечній зоні), належить до компетенції органу місцевого самоврядування та/або інших державних органів. Підставою ж для звернення до суду ОСОБА_1 та задоволення його позову про зобов`язання знести самочинно зведену прибудову з надбудовою у спосіб приведення житлового будинку у попередній стан може бути доведений факт порушення його прав самочинним будівництвом відповідача.
водночас суди достеменно не з`ясували те, чи порушено діями відповідача щодо здійснення самочинного будівництва права позивача та чи дійсно такі права підлягають судовому захисту.
За таких обставин судові рішення в частині позовних вимог про зобов`язання знести самочинно зведену прибудову з надбудовою у спосіб приведення житлового будинку у попередній стан належить скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що:
касаційну скаргу слід задовольнити частково;
судові рішення в частині позовних вимог про визнання незаконним реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, визнання незаконними рішень виконкому міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконною державної реєстрації права власності на нерухоме майно та скасування заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння) скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог;
судові рішення в частині позовних вимог про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кладовою, знесення самочинно зведеної прибудови з надбудовою у спосіб приведення житлового будинку у попередній стан та в частині розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ураховуючи результат касаційного перегляду справи, підстави для поновлення виконання (дії) рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року відсутні.
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження 
№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та адвоката Германа Михайла Богдановича задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14  червня 2023 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання незаконним реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, визнання незаконними рішень виконкому міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконною державної реєстрації права власності на нерухоме майно та скасування заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння) відмовити.
Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кладовою, знесення самочинно зведеної прибудови з надбудовою у спосіб приведення житлового будинку у попередній стан та судових витрат направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 14  червня 2023 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат     
Судді:                                                                             І. О. Дундар
В. М. Коротун
Є. В. Краснощоков
М. Є. Червинська