Справа № 135/210/24
Провадження № 22-ц/801/840/2024
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нікандрова С. О.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року	Справа № 135/210/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
секретар судового засідання Куленко О. В.
учасники справи:
заявник (особа яка подала апеляційну скаргу), ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року, ухваленою у складі судді Нікандрової С. О. в м. Ладижин, дата складення повного тексту ухвали відповідає даті її постановлення, -
в с т а н о в и в :
В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області, а саме: факту проживання ним в період з 20 липня 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Василівка Гайсинського району Вінницької області, яке відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю. 
Заява мотивована тим, що 02.08.2023 за його заявою до сервісного центру №11 в м. Ладижин Головного управління ПФ України у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управлінням ПФ України в Одеській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що заявник не прожив станом на 01.01.1993 року більше 4 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а також йому не зарахована початкова величина зниження пенсійного віку в два роки. Встановлення факту проживання в період з 20 липня 1986 року по 22 липня 1986 року в селі Василівка Гайсинського району Вінницької області необхідно заявникові для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадженні у справі, судовий збір в розмірі 605 гривень 60 копійок, сплачений згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №13 від 08.02.2024 року повернуто  ОСОБА_1 ..
Відмовляючи у відкритті провадження, суд посилався на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений Постановою Правління ПФУ від 25 листопада 2005 року» № 22-1, зазначив, що існує позасудовий порядок встановлення такого факту, тому заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а в разі виникнення спору про призначення пенсії заявник має звертатися до адміністративного суду.
Не погоджуючись із такою ухвалою, 05 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року та направити справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу повно і всебічно не з`ясував обставини справи, оскільки у заявника наявне посвідчення постраждалої особи 4 категорії за № НОМЕР_1 , що свідчить про набуття статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи. Він звернувся до суду не з заявою про встановлення факту належності до осіб, постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як про це зазначив у своїй ухвалі суд першої інстанції, він не потребує встановлення такого статусу, а позасудового порядку встановлення факту проживання на території, віднесеній до території, що зазнала радіоактивного забруднення, - не існує.
Відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області, впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином: ГУ ПФ України у Вінницькій області через електронний кабінет та від нього надійшла заява про розгляд справи без участі представника, ОСОБА_1 за допомогою SMS-повідомлення на телефонний номер, який ним зазначено.
Неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення не відповідає вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
В справі що розглядається ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення факту його проживання за адресою село Василівка Гайсинського району Вінницької області, у період з 20 по 22 липня 1986 року, яке входило до зони посиленого радіологічного контролю
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції зазначив, що встановлення такого факту потрібно ОСОБА_2 для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку як потерпілому від наслідків Чорнобильської катастрофи, та існує позасудовий порядок встановлення такого факту, а в разі виникнення спору про право на призначення пенсії, спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
З такими судовими рішеннями суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
У пунктах 113-117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено:
«Разом з тим 30.01.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 287/167/18-ц за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Ємільчинське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якій заявник просив суд установити факт, що у списку евакуйованих громадян Чорнобильського району Київської області було допущено описку щодо дати народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_2 , який під порядковим № 69 значиться як ОСОБА_2 , 1952 року народження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц виснувала, що встановлення юридичного факту, який пов`язаний із вирішенням спору із суб`єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії, відповідно до частини другої, пункту 3 частини шостої статті 12, пункту 2 частини першої статті 263 КАС України має розглядатися в спрощеному позовному провадженні як справа незначної складності за правилами адміністративного судочинства.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.03.2023, від висновку якого просить відступити Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, застосувавши наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, виснував про те, що оскільки вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, то відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими такі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України.
Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.
Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження у справі є помилковими. Справа про встановлення факту належить до цивільної юрисдикції.
Висновки суду першої інстанції про те, що законом передбачено позасудовий порядок встановлення юридичного факту, про який просить заявник, тобто що ОСОБА_1 має можливість одержати документ, який засвідчує факт проживання у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів, відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, звернувшись до вищевказаних органів державної влади та органів місцевого самоврядування саме в позасудовому порядку, як підстава для відмови у відкритті провадження у справі, є помилковими, оскільки ОСОБА_1 звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою отримання документів, які підтверджують його проживання у АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг з реєстру територіальної громади від 24.07.2023 року, проте в ньому зазначена дата реєстрації за вказаною адресою з 10.01.1989 року, а відомостей про період, за встановленням факту щодо якого він звернувся до суду, такий витяг не містить.
Зазначивши, що існує позасудовий порядок встановлення такого факту, суд першої інстанції, не вказав яким саме нормативно-правовим документом це передбачено (як от для прикладу, заява про встановлення факту належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не підлягає розгляду судом, оскільки умови, за яких особа може бути віднесена до такої категорії, закріплені в ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Посилання суду першої інстанції на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005  № 22-1, в даному випадку є помилковим, оскільки зазначений нормативно-правовий документ не містить ні умов, ні порядку встановлення факту проживання на тій чи іншій території, в ньому лише значиться, якими документами такий факт може підтверджуватися.
У пункті 122 Постанови від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вона відступає не від постанов у конкретних справах, а від висновку щодо застосування норм права при визначенні предметної юрисдикції спорів. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц).
Отже, з урахуванням того, що відсутній позасудовий порядок встановлення факту проживання особи на тій чи іншій території, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції помилково послався на постанову Великої Палати ВС від 10.04.2019 року у справі № 162/760/17, в якій висловлено позицію, що факт проживання на певній території (за умови спору про право на пільгову пенсію) не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки Великою Палатою ВС у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зроблено відступ від такої правові позиції із зазначенням, що «…неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень» (пункт 116), та чітко виснував, що «рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України»(пункт 117).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове. 
Підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали( пункт 4 частини 1 статті 379 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 обґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, які регулюють питання юрисдикції загальних судів та відкриття провадження у справі, що призвело до постановлення помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.
Тому ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 377, 379- 383, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк