ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4252/24 Справа № 206/2042/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Барильської А.П., Демченко Е.Л., 

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2023 року Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 травня 2019 року між позивачем та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності, діяла ОСОБА_2 , укладений договір № 070040 про постачання теплової енергії до приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із невиконанням відповідачкою покладеного договором обов`язку із оплати послуг з постачання теплової енергії впродовж опалювальних сезонів 2021-2022 років виникла заборгованість у розмірі 33 780,15 грн. 
Відповідачці було направлено досудову вимогу на суму 33 780,15 грн. та акт звірки взаємних розрахунків від 01 листопада 2022 року.
Однак, обов`язок зі звіряння відповідачем не виконано, жодної відповіді не надано, заборгованість станом на дату подання позовної заяви не погашено.
Позивач вказує, що відповідно до ст. 625 ЦК України за відповідачкою також наявна заборгованість, а саме: 3% річних у розмірі 958,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 7821,11 грн., та пеня у розмірі 13 331,98 грн..
Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути на свою користь з відповідачки 8 070,43 грн..
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року частково задоволенні позовні вимоги та стягнуто з відповідачки 1850,58 грн..
В апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що залишок залишеного боргу складає 15 891,54 грн., а тому суд помилково виходив із суми в розмірі 8 070,43 грн..
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмолаєва Я.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів.
Встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 грудня 2018 року.
06 травня 2019 року між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 , що діяла на підставі довіреності від 14 лютого 2019 року, було укладено договір № 070040 про постачання теплової енергії, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбаченими цим договором.
Згідно із п. 5.2. указаного договору облік споживання теплової енергії проводиться по приладам обліку, встановленим на вводах на опалення на ж/б Робоча, 22а або розрахунковим способом.
За умовами договору № 318 про постачання теплової енергії розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках). Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку п.п. 7.2. договору є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії (п.6.6 договору).
Договором передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору.
Відповідно до актів споживання теплової енергії позивачем фіксувались обсяги фактично спожитої відповідачем теплової енергії.
З наданого Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради розрахунку вбачається, що за договором №070040 від 06 травня 2019 року є заборгованість за надані послуги з теплопостачання, яка станом на березень 2022 року становить 48 070,43 грн..
Також, позивачем окремо подано розрахунок суми основного боргу, інфляційних збитків, суми пені за договором про постачання теплової енергії №070040 від 06 травня 2019 року.
Позивачем також надано рахунки на оплату наданих послуг та акти прийому-передачі послуги за договором № 070040 від 06 травня 2019 року, які направлялись на електронну пошту споживача, зазначену ним особисто, як спосіб доставки розрахунків.
02 листопада 2022 року на адресу відповідачки направлено досудову вимогу про необхідність сплатити борг у розмірі 33 780,15 грн., а також акти звіряння взаємних розрахунків.
Відповідно до наданої представником відповідачки квитанції від 23 червня 2023 року, ОСОБА_1 сплачено позивачу суму у розмірі 40 000,00 грн., призначення платежу зазначено - оплата боргу за тепло, 2021-2022р., о/р 070040, АДРЕСА_3 .
У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачки 8 070,43 грн., як залишок боргу.
Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що в зв`язку зі сплатою відповідачкою 40 000,00 грн., а також наявної заяви про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_1 залишок боргу в розмірі 8 070,43 грн., враховуючи, що на особовому рахунку ОСОБА_1 на даний час рахується переплата у розмірі 6 219,85 грн., до стягнення підлягає сума: 8070,43-6219,85=1850,58 грн..
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.
Відповідно до пунктів 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частина 1 ст. 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а також інфляційне збільшення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановивши, що відповідачкою було сплачено суму 40 000,00 грн. в рахунок погашення оплати за тепло, яка відповідно до довідки позивача була зарахована: 33 780,15 грн. - в суму погашення заборгованості по основному боргу за період з 01.11.2021 року по 31.10.2022 року, сума 6 219,85 грн. залишилась на особовому рахунку відповідачки, а також врахувавши вимоги заяви про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути залишок боргу в розмірі 8 070,43 грн. - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки 1 850,58 грн. (8 070,43 грн. - 6 219,85 грн.).
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що залишок залишеного боргу складає 15 891,54 грн., а тому помилково виходив із суми в розмірі 8 070,43 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Позивач в заяві про зменшення розміру позовних вимог вказав, що залишок непогашеної заборгованості в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат становить, саме 8 070,43 грн., а тому вказані твердження апелянта є безпідставними.
Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко