Справа № 448/629/23                                Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В. 
Провадження № 33/811/469/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.
Згідно з постановою судді, водій ОСОБА_1 11.04.2023 року о 22:45 год. по вул. Центральна, 20 в с. Твіржа Яворівського району Львівської області керував автомобілем марки «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів та почервоніння очей. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк апеляційного оскарження; скасувати постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження зазначає, що копія оскарженої постанови його представником отримана 7 березня 2024 року. 
Оскаржувану постанову апелянт вважає прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права та такою, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що у зазначений в протоколі день та час він не вживав алкоголю та не керував транспортним засобом, а їхав в зазначеному автомобілі в якості пасажира разом зі своєю дівчиною та другом; автомобілем керувала його дівчина ОСОБА_2 , яка не вміла їхати та допускала під час руху автомобіля різкі маневри; по прибуттю в с.Твіржа його друг вийшов з автомобіля та пішов, а вони разом з дівчиною залишилися в автомобілі; ОСОБА_1 сварився з дівчиною по дорозі і по прибуттю в с.Твіржа, коли дівчина пішла, він залишився сидіти в автомобілі, зокрема слухав музику та відпочивав; коли прибули поліцейські, то він сидів в автомобілі, ним не керував; вважає, що поліцейським не надано доказів керування ним транспортним засобом.
Зазначає, що допитані в судовому засіданні свідки – його дівчина та друг - підтвердили, що в цей день ОСОБА_1 не вживав алкогольні напої та не керував транспортним засобом. Жодних доказів того, що свідки зацікавлені в результаті розгляду справи чи інших підстав для сумніву в їхній неупередженості в суду не було.
Апелянт стверджує, що не пересідав на місце водія, сидів на місці пасажира, де і заснув. Згодом до нього під`їхали працівники поліції і розбудили його. Протокол про адміністративне правопорушення, відеозаписи та дожні інші докази, описані в оскаржувані постанові, не містять даних про керування ОСОБА_1 транспортним засобом, однак ці доводи не були взяті до уваги судом першої інстанції. Вказує, що відеозапис починається з того, що він знаходиться в стані сну в транспортному засобі, а після того, як його розбудили працівники поліції, він пояснює, що автомобіль не перебуває в стані руху.
Звертає увагу, що вказаний відеозапис знятий не на відеореєстратор чи на бодікамеру поліцейського, а на невідомий пристрій, не є безперервним, а тому не може вважатись належним доказом у справі. Працівники поліції, всупереч вимогам ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», не проінформували ОСОБА_1 про конкретну причину зупинки. Протокол про адміністративне правопорушення хоч і був складений у його присутності, проте підписати його чи надати пояснення йому запропоновано не було. Окрім цього, йому не було надано копії вказаного протоколу, що унеможливило реалізацію права на захист, зокрема шляхом оскарження протоколу про адміністративне правопорушення.
Адвокат Борисенко В.В. у судове засідання не прибув, у телефонному режимі повідомив апеляційному суду, що не має повноважень на участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив таку задовольнити, не заперечував щодо розгляду справи без участі захисника.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.
Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 12 квітня 2023 року серії ААД №330206, ОСОБА_1 11.04.2023 о 22:45 год. на вул. Центральна, 20 в с. Твіржа Яворівського району Львівської області керував автомобілем марки «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів та почервоніння очей. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.
Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини підтверджуються і долученим до матеріалів справи відеозаписом, на якому зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі.
Крім цього, наявними у матеріалах справи поясненнях та рапортом спростовуються також доводи апелянта про те, що він не керував транспортним засобом, оскільки, згідно з письмових пояснень ОСОБА_3 від 11.04.2023 вбачається, що 11.04.2023 о 22:40 год. рухаючись зі сторони м. Львова в напрямку м. Мостиська у с. Твіржа, побачив автомобіль «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_1 , який їхав займаючи всю смугу руху зі сторони в сторону, виїжджав на зустрічну смугу руху. Автомобіль зупинився в с. Твіржа, та із нього ніхто не виходив, згодом на місце приїхала поліція.
Також у матеріалах справи наявний рапорт т.в.о. заступника командира роти №1 батальйону № УПП у Львівській області Реваковича М. зі змісту якого вбачається, що він спільно з поліцейським ОСОБА_4 у вихідний день поза службою, їхали з м. Судова Вишня у напрямку м. Мостиська. Перед ними рухався транспортним засіб «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_1 порушуючи ПДР, оскільки хав смугою зустрічного руху, маневрував по дорозі з лівого краю у правий. Тому вони здійснили виклик на лінію «102» та слідували за автомобілем. У с. Твіржа даний автомобіль здійснив аварійну зупинку біля магазину. Вони дочекались поліцейських, які підійшли до водія, який заснув у машині та розбудили його. Водій перебував з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду водій відмовився.
Наведене, із урахуванням того, що окрім ОСОБА_1 в автомобілі нікого не було, і останній перебував на місці водія, дає апеляційному суду підстави вважати, що вказана версія є обраною ОСОБА_1 лінією захисту, спрямованою на уникнення відповідальності за вчинене, яка, до того ж, суперечить іншим матеріалам справи.
У своїй постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі №404/4467/16-а від 20 лютого 2019 зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
З огляду на те, що на наявному у матеріалах справи відеозаписі зафіксовано те, що ОСОБА_1 перебуває в автомобілі один, та враховуючи письмові пояснення свідка та рапорт, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апелянта щодо відсутності доказів керування ним вказаним автомобілем.
Окрім цього, у водія ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, вказані в акті огляду, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей.
Наведене стало підставою для висловлення поліцейським вимоги ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, що відповідає вимогам п. 2.5 ПДР, а також положенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за №1413/27858.
Так, пунктом 2.5 ПДР визначено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність не тільки за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, але й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Тому, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , який отримав посвідчення водія та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Інші доводи апеляційної скарги не містять покликання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.
Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за ч. 1 ст. 130 КУпАП та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).
При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.
Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час апеляційного перегляду, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судді місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

поновити ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року.
Постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, апеляційну скаргу останнього – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду                   Т.М. Урдюк