ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6336/24 Справа № 205/8609/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В.    Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Сахарова Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єременко Альони Леонідівни на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, - 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.11.2010 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який потім за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був розірваний. Від цього шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є ОСОБА_2 .. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати із матір`ю, і спорів щодо місця її проживання не було. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2013 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.04.2013 року і до повноліття дитини. Отже, з того часу, як відповідач пішов із сім`ї, ні утриманням, ні вихованням доньки він не займається, про стан здоров`я дитини не піклується, фізичним, духовним і моральним розвитком не цікавиться. Отже, ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_5 і бажання спілкуватися з донькою не виявляє.
Позивач також зазначає, що станом на теперішній час вона уклала шлюб із ОСОБА_6 і від цього шлюбу має доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку з вищевикладеним, просити суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні до його малолітньої дитини, доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Єременко А.Л. посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, та неправильного вирішення спору, не надано належної оцінки всім доказам, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не надав жодного доказу про проявлення інтересу до дитини, а навпаки підтвердив, що він не цікавився життям дитини, не спілкувався із дитиною, не цікавився її здоров`ям, а лише формально зазначив, що йому перешкоджали у зустрічах і спілкуванні з дитиною з боку матері, а тому на думку позивача - ОСОБА_1 у відповідача відсутнє бажання брати участь у житті дитини.
Крім цього, звертають увагу, що відповідач у справі не звертався до Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з боку матері, що свідчить про те, що батькові - відповідачу у справі, ніхто не перешкоджав у спілкуванні з дитиною.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до норм процесуального та матеріального права, що знайшло підтвердження в правомірних висновках суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Проти позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_5 ,категорично заперечує.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказане рішення в повній мірі відповідає вищезазначеними вимогам закону, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 13.11.2010 між сторонами Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 686 було зареєстровано шлюб. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2013 року вказаний шлюб було розірвано.
Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину, доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.01.2011 року.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2013 року було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.04.2013 року і до повноліття дитини.
Відповідно до розрахунку виданого Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), станом на 01.04.2023 року, ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 859 грн. 25 коп.
Малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично мешкає разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки за № 17 від 06.09.2016 року, наданої КЗО «НВК № 59 «Загальноосвітній навчальний заклад дошкільного навчання» ДМР, виданої ОСОБА_3 про те, що рідний батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , за період з 2013 року по 2016 рік, дошкільний дитячий заклад № 59 не відвідував та на батьківські збори не з`являвся.
Згідно довідки за № 37 від 21.03.2023 року, наданої КЗО «НВК № 36 «Спеціалізована середня загальноосвітня школа техніко - економічного профілю - дошкільний навчальний заклад» ДМР, де навчається ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами у навчанні, піклується про стан здоров`я дитини і виконує всі рекомендації вчителів щодо виховання доньки. За весь час навчання батько ОСОБА_2 до шкоди не приходив.
Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення зі змісту яких вбачається, що вихованням дитини займається матір, відповідач участі у вихованні дитини не приймає.
На день розгляду справи по суті відповідач фактично погасив заборгованість по аліментах у її повному обсязі. Зокрема, згідно постанови державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27.09.2023 року припинено розшук майна боржника ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю заборгованості по аліментам.
Також, згідно довідки від 07.09.2023 року за № 865 Військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_2 дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 .
Відповідно до службової характеристики на ОСОБА_2 , останній за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 на займаній посаді старший солдат зарекомендував себе з позитивної сторони. Грамотний, дисциплінований та вихований солдат. При виконанні функціональних обов`язків проявляє високий рівень самостійності, вимогливості. Здатний прийняти своєчасне та правильне рішення. Психологічно стійкий. В складних обставинах діє рішуче, приймає найбільш доцільні та обґрунтовані рішення. Чуйний, ввічливий, подає приклад бездоганної поведінки. Стан здоров`я добрий.
Згідно висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 03.11.2023 року № 3/9-200, такий компетентний орган вважає за недоцільне в інтересах дитини позбавити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав у відношенні до його малолітньої дитини, доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав є те, що відповідач з моменту уходу із сім`ї, ні утриманням, ні вихованням доньки він не займається, про стан здоров`я дитини не піклується, фізичним, духовним і моральним розвитком не цікавиться, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_5 і бажання спілкуватися з донькою не виявляє.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, котрі б слугували підставою для позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд діючи в інтересах дитини, враховуючи відсутність об`єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої дитини, і навпаки, наявність проактивної поведінки відповідача щодо відстоюванню своїх батьківських прав та забезпечення інтересів дитини є підставою для відмови в позові про позбавлення його батьківських прав.
З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства", далі - Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що "ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків".
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено.
Суд, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, встановлених обставин цієї справи та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного висновку про відмову в позові.
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.
Позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.
У справі, яка переглядається, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки таке суперечить вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, що вірно констатував суд першої інстанції.
Враховуючи наведене, узагальнені доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, самоусунувся від участі у її житті, є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. Докази ж, які були надані позивачем, на думку колегії суддів, не доводять винної поведінки батька та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не дослідження доказів, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримали вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішив спір.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
Оскаржуване рішення суду є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи наведене, відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Єременко Альони Леонідівни - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року  - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: