ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 червня 2024 року
м. Київ
справа № 686/16468/23
провадження № 51-458 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
засудженого                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023243000001595, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останній раз - за вироком Хмельницького апеляційного суду від 02 травня 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 9 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України суд повністю приєднав до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького апеляційного суду від 02 травня 2023 року та за сукупністю вироків призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 9 місяців.
Суд залишив щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Також суд зарахував ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 02 червня 2023 року до набрання вироком законної сили.
Крім того, суд розподілив процесуальні витрати і вирішив долю речових доказів.
Хмельницький апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив у цій частині новий вирок від 09 січня 2024 року, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, на підставі ст. 71 КК України частково приєднав до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького апеляційного суду від 02 травня 2023 року і за сукупністю вироків призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, діючи повторно, в умовах воєнного стану, перебуваючи в м. Хмельницькому, вчинив ряд крадіжок, а саме: 30 квітня, 01 та 13 травня 2023 року, перебуваючи у приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» (АДРЕСА_4), таємно викрав із торговельної полиці парфуми (всього три одиниці) загальною вартістю 2261,33 грн, заподіявши ФОП ОСОБА_7 матеріальної шкоди в зазначеному розмірі; 02 травня 2023 року, перебуваючи у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (АДРЕСА_3) таємно викрав із торговельної полиці парфуми вартістю 346,33 грн, заподіявши ФОП ОСОБА_8 матеріальної шкоди в зазначеному розмірі; 14 травня 2023 року, перебуваючи у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( АДРЕСА_2 ) таємно викрав із торговельної полиці два креми для обличчя загальною вартістю 837,73 грн, заподіявши ФОП ОСОБА_9 матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та застосувати щодо нього положення ст. 69 КК України. Вважає, що під час призначення покарання цей суд, усупереч положенням ст. 65 КК України, повною мірою не врахував стану його здоров`я, а також визнання вини, щирого розкаяння, повного відшкодування потерпілим заподіяної шкоди та сприяння розкриттю злочинів. З огляду на ці обставини засуджений вважає безпідставним висновок апеляційного суду про антисоціальну та кримінальну спрямованість його особи.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу на зазначених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 просив залишити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни як законний, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі не оспорює доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій, проте твердить про невідповідність призначеного покарання тяжкості цього кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Однак його доводи є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про винувату особу.
Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Таким чином приписи закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Суворо індивідуальний підхід під час призначення покарання з урахуванням характеру  і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної  моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили нові умисні злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили злочини.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційними скаргами прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання за вчинене кримінальне правопорушення та ОСОБА_6 щодо суворості цього покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України.
Так, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні п`яти епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення щодо обрання ОСОБА_6 розміру покарання у виді позбавлення волі, врахував, що він вчинив умисні тяжкі кримінальні правопорушення, раніше неодноразово судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, перебуває на профілактичному спостереженні в лікаря-нарколога з 2016 року. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому.
На підставі цих даних у сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у межах санкції за злочин, у вчиненні якого його визнано винуватим, у виді позбавлення волі на 5 років 9 місяців та дійшов висновку, що таке покарання буде достатнім для його виправлення та перевиховання. Крім того, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 вчинив нові кримінальні правопорушення після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, тому дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання з урахуванням положень ст. 71 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, зважив на обставини, які були враховані районним судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що під час призначення покарання за ч. 4 ст. 185 КК України поза увагою суду першої інстанції, по суті, залишилися дані про особу ОСОБА_6 і тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення.
Так, наявність попередньої протиправної поведінки винного, незнятих і непогашених судимостей є суттєвою характеристикою його особи та обов`язковою для врахування під час призначення покарання, оскільки визначає його суспільну небезпечність.
Як з`ясував апеляційний суд, ОСОБА_6 не працює, раніше був судимий 3 рази за вчинення умисних злочинів, зокрема проти власності, відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, а навпаки, будучи засудженим за вироком від 02 травня 2023 року, у цей же період - 30 квітня, 01, 02, 13 та 14 травня 2023 року знову вчинив ряд крадіжок з кваліфікуючими ознаками - повторно та в умовах воєнного стану. 
Такі відомості свідчать про стійку криміналізацію особи ОСОБА_6 та відсутність позитивних змін у його поведінці, з огляду на що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6 характеризується як особа, схильна до продовження злочинної діяльності, а системний характер його протиправної поведінки свідчить про небажання ставати на шлях виправлення. З огляду на наведене апеляційний суд підсумував, що дані про особу ОСОБА_6 у сукупності з тяжкістю кримінального правопорушення та конкретними обставинами кримінального провадження свідчать про його суспільну небезпечність, а тому, врахувавши мету покарання, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання у виді позбавлення волі.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 зазначив, що апеляційний суд залишив поза увагою ряд обставин, які могли вплинути на ухвалене рішення. Проте ці твердження є безпідставними. Апеляційний суд, усупереч доводам засудженого, проаналізував посилання сторони захисту на повне визнання ОСОБА_6 своєї вини, сприяння розкриттю злочинів, а також обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття у вчиненому, однак дійшов висновку, що такі обставини самі собою в цьому випадку не є противагою суспільній небезпечності конкретних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення і даним про його особу, тому не можуть бути підставою для призначення йому меншого строку покарання, ніж передбачено санкцією частини статті за вчинений ним злочин. Щодо посилань засудженого на те, що він є особою з інвалідністю і страждає рядом захворювань, то апеляційний суд правильно зазначив про те, що ОСОБА_6 не позбавлений можливості реалізувати своє право на медичну допомогу у встановленому порядку в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі.
Отже, апеляційний суд, усупереч твердженням засудженого в касаційній скарзі, дав оцінку тим даним, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, однак дійшов обґрунтованого висновку, що вони не можуть бути підставою для застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України.
Вказаною нормою передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Тобто призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.
Отже, висновок апеляційного суду про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України на підставі пом`якшуючих покарання обставин, встановлених у цьому кримінальному провадженні, в сукупності з даними про особу засудженого, є мотивованим, адже зазначені вище обставини в цьому конкретному випадку істотно не знижують ступеню тяжкості вчинених ним повторно п`яти епізодів крадіжки в умовах воєнного стану.
Таким чином апеляційний суд, повною мірою врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, зокрема й ті, на які засуджений послався в касаційній скарзі, зваживши на принцип індивідуалізації покарання, правильно призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми.
Крім того, апеляційний суд установив, що місцевий суд порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК України, призначивши ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у тому ж розмірі, що й за вчинене кримінальне правопорушення, та виправив ці недоліки, призначивши йому остаточне покарання шляхом частково приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання як за ч. 4 ст. 185 КК України, так і остаточне покарання за сукупністю вироків відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є пропорційним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та даним про його особу, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Переконливих доводів, які б доводили необхідність призначення ОСОБА_6 менш суворого покарання, він у касаційній скарзі не навів, і за матеріалами кримінального провадження їх також не встановлено. Тому підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що засуджений порушив питання в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                           ОСОБА_3