ПОСТАНОВА                                                 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 травня 2024 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 490/738/21
провадження № 61-7219св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В., 
суддів Грушицького А. І., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року у складі судді Шолох Л. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Темнікової В. І., Яворської Ж. М., 
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                          (м. Одеса) (далі - Центральний ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса)) щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня                    2020 року у справі № 1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та під час виконання рішення Центрального районного суду                              м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/12 за період                            з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у сумі 262 763,67 грн в тому числі, матеріальний збиток у розмірі нестягнутої на його користь суми за рішенням суду у розмірі 68 626 грн, інфляційні втрати у розмірі 77 684,67 грн, три відсотки річних в розмірі 14 423 грн, моральну шкоду у розмірі 102 030 грн.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року на його користь з Кредитної спілки «Флагман» стягнуто грошові кошти у сумі                             68 626 грн.
На підставі вказаного рішення суду, 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 1423/19804/12, який ним пред`явлено до виконання в Центральний відділ державної виконавчої служби           м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області)              12 червня 2013 року.
Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/12, який постановою державного виконавця від 25 грудня 2013 року повернуто йому без виконання на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
27 січня 2014 року він вдруге пред`явив виконавчий лист до виконання на підставі якого державним виконавцем 05 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження, а 11 грудня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого листа на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», яку ним отримано лише 05 квітня 2017 року.
Втретє, пред`явив виконавчий лист до виконання 10 квітня 2017 року, постановою державного виконавця від 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження та наступною постановою від 29 вересня 2017 року виконавчий лист повернуто без виконання на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року задоволено його скаргу, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року                         до 29 вересня 2017 року. Постанову державного виконавця Центрального ВДВС                   м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу - скасовано та зобов`язано державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня    2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.
Станом на час подання позову державним виконавцем вказана ухвала суду не виконана, виконавче провадження з виконання виконавчого листа                                  № 1423/19804/12 не відновлено, будь-яких виконавчих дій не вчинено, що свідчить про свідоме ігнорування Центральним відділом ДВС судового рішення, яке є обов`язковим для виконання на всій території України, а відтак і про неправомірну бездіяльність державної виконавчої служби.
До того ж, з часу відкриття виконавчого провадження, починаючи з 2013 року державними виконавцями Центрального відділу ДВС не вчинювалося належних необхідних виконавчих дій щодо розшуку боржника та його майна, що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Постанова державного виконавця від 10 квітня 2017 року про відкриття виконавчого провадження боржнику не вручалася. Керівник та головний бухгалтер боржника державним виконавцем до Центрального відділу ДВС не викликалися, пояснення ними не надавалися, декларація про доходи боржника не витребовувалася, бухгалтерські документи, які підтверджують кредиторську та дебіторську заборгованість державним виконавцем не вивчалися, що на думку позивача, є порушенням частини восьмої статті 48 та пункту 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, посилаючись на те, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовим рішенням та підтверджується матеріалами справи, посилаючись на положення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції», вважає, що відбувається порушення з боку держави Європейської конвенції з прав людини за пунктом 1 статті 6 - стосовно тривалого невиконання рішення суду від 12 червня 2013 року, пункту 1 статті 1 Першого Протоколу - втручання у право мирного володіння майном, статті 13 Європейської конвенції з прав людини - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і таке повинно гарантуватися саме державою.
Оскільки протягом семи з половиною років не виконується судове рішення, йому завдано майнового збитку в розмірі нестягнутих на його користь грошових коштів в сумі 68 626 грн. Окрім цього, він має право на стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виконання судового рішення за весь час прострочення з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три відсотки річних.
Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Європейського суду з прав людини оцінює в 3 000Євро, що еквівалентно 102 030 грн.
Також він майже протягом семи з половиною років вимушений був неодноразово приїздити до м. Миколаєва з м. Южноукраїнська, щоб звертатися до державного виконавця з різного роду заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, він дуже хвилювався, вимушений був винаймати адвоката, в нього погіршився сон, підвищився тиск, розпочалася дратівливість.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 26 січня 2022 року позов задовольнив частково.
Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 15 000 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовив.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення збитків, а саме: недоведеність позивачем факту нанесення йому шкоди саме у вигляді неотримання заборгованості за депозитним договором, укладеним з Кредитної спілки «Флагман», посадовими особами відповідача; відсутність причинно-наслідкового зв`язку між незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок неотримання суми коштів за рішенням суду, інфляційних витрат та трьох відсотків річних); неможливістю покладення на державу зобов`язання боржника щодо повернення заявленої суми грошових коштів, обов`язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми покладений на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, яким в даному випадку є Кредитна спілка «Флагман». Суд першої інстанції зазначив, що обставиною, яка слугувала для завдання моральної шкоди позивачу, було тривале невиконання судового рішення, спричинене, серед іншого, і бездіяльністю відповідача. Протиправність дій відповідача встановлено у справі                                           № 1423/19804/2012, яке набрало законної сили, а отже в силу приписів статті 82 ЦПК України, не підлягала доказуванню.
Суд вважав, що моральна шкода в сумі 15 000 грн є достатньою компенсацією за даних обставин.
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення щодо невирішених позовних вимог.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що судом під час розгляду справи розглянуто усі позовні вимоги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.
Не погоджуючись з рішенням та ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року та ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що примусове виконання рішення суду у разі відновлення виконавчого провадження відбувається лише за ініціативою стягувача, виходячи з обставин даної справи - ОСОБА_1 .
Між тим, доказів на підтвердження пред`явлення після отримання постанови                    від 01 березня 2021 року, виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого                        12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва для виконання до Центрального ВДВС ОСОБА_1 не надано, що є його процесуальним обов`язком.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального ВДВС під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня                2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, оскільки державний виконавець позбавлений можливості вчиняти будь-які виконавчі дії у відсутність виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого               12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.
З огляду на встановлені обставини та положення норм матеріального права колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні внаслідок протиправної бездіяльності відділу ДВС та надзвичайної тривалістю виконавчого провадження.
Висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, правильним. До того ж, на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 77 684,67 грн та три відсотки річних, що складає 14 423 грн, які відповідно частини другої статті 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна спілка «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.
Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд мав на увазі усі заявлені позивачем вимоги в тому числі, й вимоги стосовно стягнення матеріального збитку та визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною. Отже, судом першої інстанції розглянуто усі позовні вимоги ОСОБА_1 , а відтак відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року у справі                              № 1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня              2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, та закрити провадження у справі в цій частині.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі                                     № 759/14039/19.
Крім того, позивач є стягувачем у виконавчому провадженні, тому не може заявляти вимоги про визнання неправомірною бездіяльності органу державної виконавчої служби, в порядку позовного провадження, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
За таких обставин, рішення судів в оскаржуваній частині підлягають скасуванню, а провадження в цій частині позовних вимог слід закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки дане питання вирішується в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України та це дасть можливість стягувачу у виконавчому провадженні звернутися з відповідною скаргою до суду.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Центрального районного суду м. Миколаєва.
Справа № 490/738/21 надійшла до Верховного Суду 24 липня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 18 вересня 2023 року справу призначив до судового розгляду у складі колегії п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
Верховний Суд ухвалою від 04 жовтня 2023 року передав на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду цю справу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду ухвалою                від 25 березня 2024 року повернув справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.  
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня                 2013 року у справі № 1423/1984/12 задоволено позов ОСОБА_1 , стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на його користь заборгованість у розмірі   68 626 грн.
На підставі вказаного рішення суду 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 1423/19804/12, який в той же день ОСОБА_1 пред`явлено до виконання до Центрального ВДВС                             м. Миколаєва.
Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Гаврилюк В. І. від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа № 1423/19804/12.
Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Іккес Н. О. від 25 грудня 2013 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 повернуто ОСОБА_1 без виконання на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними.
27 січня 2014 року ОСОБА_1 вдруге звернувся із заявою до Центрального ВДВС м. Миколаєва, яка зареєстрована 03 лютого 2014 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 1423/19804/12 на підставі якого 25 лютого 2014 року старшим державним виконавцем Центрального ВДВС               м. Миколаєва Іккес Н. О. винесено постанову.
Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Звіревич Д. Ю. від 11 грудня 2015 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 повернуто стягувачу з підстав відсутності у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).
10 квітня 2017 року ОСОБА_1 втретє пред`явив виконавчий лист до виконання та постановою державного виконавця Центрального ВДВС                              м. Миколаєва Звіревич Д. Ю. від 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.
Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Юдіної І. М. від 29 вересня 2017 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 повернуто стягувачу відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» - відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року, яка набрала законної сили 07 серпня 2020 року задоволено скаргу                  ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня                    2017 року. Постанову державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу - скасовано та зобов`язано державного виконавця Центрального ВДВС у                                м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня   2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.
Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Юдіною І. М. відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа                                № 1423/19804/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва                        12 червня 2013 року.
На момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, судове рішення про стягнення на користь позивача суми коштів у розмірі не виконано.
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).
Захист прав в порядку цивільного судочинства здійснюється у позовному провадженні, а також у інших, спеціальних (окремих) провадженнях, зокрема в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448ЦПК України).
Отже, положеннями розділу VII ЦПК України передбачено територіальну та інстанційну юрисдикцію судів для розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС у               м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року у справі № 1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 рокупо суті є скаргою позивача (стягувача) як сторони виконавчого провадження, а не вимогою про захист порушеного цивільного права, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
Помилково прийнявши позов до розгляду, суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. 
Схожі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 759/14039/19, в якій позивач ОСОБА_1 просив визнати неправомірною бездіяльність Святошинського РВДВС у м. Києві у зв`язку з невиконанням ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у справи № 2608/17104/12 щодо відновлення виконавчого провадження ВП № 50382769 в період з 20 лютого                   2019 року до 17 лютого 2020 року.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня               2020 року у справі № 1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження та під час виконання рішення Центрального районного суду                       м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з              01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року, не врахував зазначених висновків Верховного Суду та помилково розглянув вказані вимоги в порядку позовного провадження.
При цьому заявник не позбавлений права звернення до суду з відповідною скаргою в порядку, передбаченому розділом VIІ ЦПК України.
Отже, судові рішення в оскаржуваній частині необхідно скасувати та закрити провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення в оскаржуваній частині підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України.
Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди не оскаржуються заявником, тому Верховним Судом в цій частині не переглядаються.
Керуючись статтями 400, частинами третьою-п`ятою статті 403, статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у                         м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                (м. Одеса) про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною закрити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.              
                        
Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко    Судді:А. І. Грушицький     С. О. Карпенко    Є. В. Петров   В. В. Пророк |