ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 травня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/1334/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

 секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

 
 за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м. Первомайськ, Миколаївська обл. - адвокат Троян Ю.О., на підставі ордера, Дегтярьов  А.П. в порядку самопредставництво; 
від Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. – Іванченко І.В., на підставі довіреності.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл.
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року, м. Миколаїв, суддя Алексєєв А.П., повний текст рішення складено та підписано 28.02.2024 року
у справі №915/1334/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м.Первомайськ, Миколаївська обл.
до відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл.
про  стягнення 578 371 грн. 15 коп.
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У серпні 2023 року Товариство  з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м.Первомайськ, Миколаївська обл. звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл., у якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь: основну заборгованість за договором поставки від 05.08.2022 року № 37П-2022 у розмірі 372096 грн.; інфляційні втрати у розмірі 19165 грн. 96 коп., 3% річних у розмірі 8574 грн. 90; пеню у розмірі 141324 грн. 69 коп.; штраф у розмірі 37209 грн. 60 коп.; а також вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача суми судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката.
Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголосив, що відповідачем, всупереч умовам укладеного між ним та позивачем договору поставки належним чином зобов`язання з оплати отриманого товару у повному обсязі не виконано, внаслідок чого позивачем, крім основної заборгованості за договором, нараховано пеню, штраф, 3% річних та інфляційні втрати у вищезазначеному розмірі.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23 (суддя Алексєєв А.П.) у задоволенні позовних вимог Товариства  з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м.Первомайськ, Миколаївська обл. відмовлено у повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував про те, що згідно умов договору та за відсутності виставлених позивачем рахунків на оплату, у відповідача не виникло обов`язку по оплаті за поставлений товар, з огляду на що вимоги позивача про стягнення основної суми заборгованості є безпідставними. Також місцевий господарський суд зазначив, що оскільки основна вимога про стягнення заборгованості за договором поставки не потребує задоволення, безпідставними є і похідні позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сум нарахованих останнім неустойки, інфяційних втрат та 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи та заперечення іншого учасника справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м. Первомайськ, Миколаївська обл. з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі № 915/1334/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. про   стягнення 578 371 грн. 15 коп. задовольнити у повному обсязі; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, вимог процесуального закону та невідповідністю обставинам справи, встановлених місцевим господарським судом обставин під час розгляду справи. 
Зокрема, за доводами апеляційної скарги, скаржник, посилаючись на наявність між ним та відповідачем правовідносин у сфері поставки, зазначив, що висновки суду першої інстанції про непідтвердження виставлення постачальником покупцю рахунків для подальшої їх оплати, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, є помилковими, оскільки відповідач, отримавши товар у відповідності до умов договору, був зобов`язаний оплатити його вартість. І  навіть, якщо позивачем не був виставлений рахунок на оплату товару, позаяк такий рахунок не є первинним документом та носить інформаційний характер, посилання суду першої інстанції на п. 5.1 договору №37П-2022 від 05.08.2022 року, що передбачає оплату на підставі виставленого постачальником рахунку, є неправомірним, оскільки обов`язок оплатити товар виник у відповідача після фактичної поставки товару.
Також, за твердженнями скаржника, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначає, що оплата відповідачем 03.10.2022 року 109620 грн., 31.10.2022 року 52920 грн., 01.11.2022 року 89970 грн. та 164430 грн. матеріалами справи не підтверджується, оскільки вказане спростовується платіжними інструкціями №291 від 03.10.2022 року на суму 109620 грн., №486 від 31.10.2022 року на суму 52920 грн., №496 від 01.11.2022 року на суму 164430 грн., №497 від 31.10.2022 року на суму 89970 грн. та випискою з особового рахунку за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року, та, як наслідок підтверджує факт здійснення відповідачем часткової оплати за поставлений товар.
Окрім наведеного, апелянт зауважив, що висновки суду першої інстанції про те, що акт звірки взаємних розрахунків станом на 03.08.2023 року містить лише підпис керівника позивача, а тому ним не може бути підтверджено обставину погодження відповідача із викладеними у ньому даними по вартості поставленого товару, сумам оплати товару та кінцевої суми боргу також є помилковими, оскільки відмова відповідача від підпису вказаного акту не спростовує наявності заборгованості за поставлений товар, позаяк наявність заборгованості підтверджується первинними бухгалтерськими документами, які позивачем були надані.
Відтак, на переконання позивача, наведені вище обставини є належними підставами для скасування ухваленого Господарським судом Миколаївської області рішення від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23 про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” у задоволенні його позовних вимог.
До апеляційної скарги позивачем було додано платіжні інструкції №291 від 03.10.2022 року на суму 109620 грн., №486 від 31.10.2022 року на суму 52920 грн., №496 від 01.10.2022 року на суму 164430 грн., №497 від 31.10.2022 року на суму 89970 грн., а також виписку з особового рахунку за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року.
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 року у справі №915/1334/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23, 
справу призначено до судового розгляду.
          Приватне сільськогосподарське підприємство “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надало, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 року у справі №915/1334/23 було оголошено перерву та запропонувано Товариству з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл. надати до Південно-західного апеляційного господарського суду у строк до 15.05.2024 року включно оригінали договору поставки від 05.08.2022 року № 37П-2022, Специфікацій №№1-6 та додатків до них, видаткові накладні.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 року прийнято справу №915/1334/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року до свого провадження колегією суддів у новому складі: головуючий суддя Діброва Г.І., судді Ярош А.І., Савицький Я.Ф.
Також, 14.05.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду на виконання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 року у справі №915/1334/23 від позивача надійшли письмові пояснення (вх. №954/24/Д1), у яких Товариство з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” просило суд апеляційної інстанції  прийняти письмові пояснення та додані документи до розгляду та приєднати їх до матеріалів справи в якості письмових доказів. Письмові пояснення судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, обґрунтовуючи доводи, зазначені у поясненнях, позивач, посилаючись на обставини, зазначені ним у позовній заяві, зауважив про наявність факту реального виконання господарських операцій між ним та відповідачем.
До зазначених пояснень позивачем суду апеляційної інстанції було надано копії наступних документів: акти наданих послуг на перевезення вантажу №131, 169, 182, 109, 112, 137, 164, 178, 183, 185, 187, 188, 201; видаткові накладні, що підтверджують отримання позивачем за договорами поставки товару; товарно-транспортні накладні; зареєстровані податкові накладні: №№ 5 від 02.09.2022 року, 6 від 02.09.2022 року, 17 від 03.10.2022 року, 18 від 04.10.2022 року, 19 від 06.10.2022 року, 20 від 14.10.2022 року, 21 від 06.10.2022 року, 22 від 09.09.2022 року, 23 від 09.09.2022 року, 32 від 22.09.2022 року, 35 від 29.09.2022 року, 36 від 30.09.2022 року, де контрагентом рахується Приватне сільськогосподарське підприємство «Козирське»; рахунки на оплату та специфікації. 
В судовому засіданні, у якому раніше оголошувалася перерва та яке проводилося в режимі відеоконференції та яке раніше відкладалося, представники позивача підтримали свої доводи та вимоги, викладені письмово з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, просили суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити  позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні  просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін з мотивів, які були викладені в суді першої інстанції.
Також, в судовому засіданні колегією суддів оглянуто оригінали письмових документів, які позивачем суду апеляційної інстанції було надано на виконання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 року у справі №915/1334/23 про оголошення у даній справі перерви.
Відповідач вимоги ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 року у справі №915/1334/23 про оголошення у даній справі перерви не виконав, письмові пояснення на підтвердження або спростування вимог позивача, апеляційному суду не надав.
Крім того, розглянувши клопотання позивача про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, апеляційний господарський суд зазначає про відсутність підстав для його задоволення, оскільки докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тому після огляду документів в судовому засіданні оригінали та інші копії вудовою колегією повернуті позивачу.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши та обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл. потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23 потребує скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, враховуючи таке.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

05.08.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,   м. Первомайськ, Миколаївська обл. та Приватним сільськогосподарським підприємством “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. було укладено договір поставки №37П-2022, за умовами п. 1.1 якого постачальник  зобов`язався поставити (передати) у власність покупця у строки передбачені цим договором товар вказаний у специфікації (товар), що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язався приймати зазначений товар і  оплачувати його вартість згідно встановленого цим договором порядку  (договору).
Згiдно п. 1.3. договору, асортимент, номенклатура, кiлькiсть, цiна та характеристики товару, строки та умови поставки i оплати товару визначаються сторонами на пiдставi замовлення покупця та виходячи з наявностi товару на складi постачальника й вказуються у вiдповiднiй специфiкацiї (далi-Специфiкацiя) та видаткових накладних. Кожна специфiкацiя підписуєтъся сторонами, додається до договору i є його невiд`ємною частиною. 
Загальна сума кожної окремої поставки вказана в специфікації та у видатковій накладній (п. 2.2. договору).
Розділом 3 договору, який визначає права і обов`язки сторін сторони, зокрема, узгодили, що постачальник зобов`язаний поставити та передавати у власність покупця відповідну партію товару, щодо якої сторонами узгоджена і підписана відповідна специфікація (п. 3.1.1. договору), а покупець, в свою чергу, зобов`язаний оплатити товар в строки і на умовах, передбачених договором та специфікаціями (додатковими угодами, видатковими накладними) до нього шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника (п. 3.2.1. договору).
Вiдповiдно до п. 4.1. договору загальна сума кожної окремої поставки вказана в специфiкацiї та у видатковiй накладнiй (та/або додаткових угодах), що є невiд`ємними його частинами.
Згiдно п. 4.2. договору остаточна цiна договору визначаєтъся виходячи iз загальної вартості замовленого i поставленого товару, згiдно пiдписаних сторонами специфiкацiй та видаткових накладних на товар в перiод дiї цього договору.
Вiдповiдно до п. 5.1. договору оплата товару покупцем здiйснюється у безготiвковiй формi, за цiною та у строки, вказанi в специфiкацiї, видаткових накладних шляхом перерахування вартості товару на поточний банкiвський рахунок постачальника в термiни зазначенi в специфiкацiях до цього договору, на пiдставi виставленого постачальником рахунку.
При перерахуванні коштів на розрахунковий рахунок постачальника, покупець зобов`язується вказати в призначенні платежу, згідно якого рахунку здійснюється платіж із зазначенням дати та його номеру, а також дату і номер договору. У разі відсутності таких даних в призначенні платежу постачальник самостійно визначає порядок та напрями зарахування отриманих сум в погашення існуючих зобов`язань покупця (п. 5.2. договору).
Пунктом 6.2. договору сторони погодили, що приймання – передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін та (або) сторони і оформлюється шляхом підписання відповідних видаткових накладних на товар (або акту прийому – передачі). Датою поставки товару вважається дата вказана у видаткових накладних (актах прийому – передачі) на відпуск товару.
Товар вважається переданим постачальником та прийнятий покупцем за кількістю в момент підписання накладних на товар (актів прийому – передачі), відповідно до кількості місць, зазначених у транспортному документі та/або накладній на товар.
Пунктом 8.1. договору визначено, що у випадку порушення свотх зобов`язань за цим договором сторони несуть вiдповiдальнiсть, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язань є невиконання або неналежне виконання, тобто виконання умов, визначених змiстом зобов' язань цим договором та /або законодавством. 
У разi прострочення строків оплати товару вiдповiдно до п. 5.1. покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмiрi 10% вiд вартості несвоєчасно оплаченої партії товару. У випадку несвоечасної оплати товару згiдно умов договору (додаткової угоди та/або специфiкацiї) бiльш нiж на 10 (десять) днiв покупець сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюеться з 11 (одинадцятого) дня прострочення оплати вiдповiдної партії товару у розмiрi подвійної облiкової ставки НБУ, яка дiяла в перiод, за який сплачується пеня, вiд суми заборгованостi за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов' язань (п. 8.3. договору).
Вiдповiдно до п. 8.7 договору, строк нарахування штрафних санкцiй (штрафу та пенi) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафнi санкції за прострочення виконання зобов' язань за цим договором нараховуються до моменту належного виконання вiдповiдного зобов`язання. До вимог про стягнення штрафних санкцiй за цим договором не застосовується строк спецiальної позовної давностi, передбачений п. 1 ч.2 ст. 258 Цивiльного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцiй за цим договором в межах строку загальної позовної давностi, встановленого ст. 257 Цивiльного кодексу України. 
Окрім наведеного, розділом 13 договору сторони погодили електронний документообіг, а саме, зокрема, те, що обмін документами за цим договором здійснюється із застосуванням положень Закону України «Про електронні довірчі послуги», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (п. 13.2.1.).
Також, відповідно до п. 13.2.2. сторони домовились, що при виконанні умов договору сторони можуть здійснювати підписання пов`язаних із ним документів (договорів, актів виконаних робіт, актів приймання передачі наданих послуг, первинних бухгалтерських документів, листів, додатків, додаткових угод тощо) у формі електронних документів з використанням Програми.
Пунктом 13.2.10 договору сторони погодили, що Е-документи, які відправлені, завірені електронним підписом мають повну юридичну силу оригіналів, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути представлені до суду в якості належних доказів та визнаються рівнозначними документам, що складаються на паперовому носії.
Договір містить підписи керівників сторін та печатку відповідача.
Специфiкацiєю № 1 вiд 05.08.2022 року до договору поставки №37П/2022 вiд 05.08.2022 року було погоджено, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: Квадростим, в.р.к. регулятор росту рослин, 20 кг у кiлькостi 240 кг за цiною без ПДВ 258,50 грн., та Квадростим, в.р.к. регулятор росту рослин, 5 кг у кiлькостi 10 кг за цiною 258,50 грн. на загальну суму з ПДВ 77550,00 грн. 
Пунктом 6 вказаної Специфiкацiї визначено умови поставки, а саме: поставка товару здiйснюється на умовах склад постачальника та мiсце призначене для поставки відповідної партії товару, визначене покупцем товару та вказане в цiй Специфiкацiї - доставка автотранспортом постачальника; п. 7 Специфiкацiї визначено строк поставки товару - на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфiкацiї; п. 8 Специфiкацiї визначає умови оплати, а саме, передоплата 100% вагальної вартості товару, яка вказана в п. 1 даної Специфiкацiї на пiдставi рахунку. Вiдтермiнування платежу до 31.10.2022 року.
Специфiкацiєю №2 вiд 31.08.2022 року сторони погодили, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 20 л. у кiлькостi 20 лiтрiв, за цiною без ПДВ 157,50 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л. у кiлькостi 10 лiтрiв за цiною без ПДВ 157,50 грн., Тітон Бор Актив, в.р., органо-мiнеральне добриво, фасування 20 л. у кiлькостi 1560 лiтрiв, за цiною 150,00 грн., на загальну суму з ПДВ 286470,00 грн. 
Пунктом 6 вказаної Специфiкацiї визначено умови поставки, а саме: поставка товару здiйснюється на умовах склад постачальника та мiсце призначене для поставки відповідної партії товару, визначене покупцем товару та вказане в цiй Специфiкацiї доставка автотранспортом постачальника - ФОП Балинець Ю.I.; п. 7 Специфiкацiї визначено строк поставки товару - на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфiкацiї; п. 8 Специфiкацiї визначає умови оплати, а саме передоплата 100% загальної вартості товару, яка вказана в п. 1 даної Специфiкацiї на пiдставi рахунку. Вiдтермiнування платежу до 31.10.2022 року.
Додатком №1 до Специфiкацiї №2 вiд 31.08.2022 року сторонами було домовлено, що постачальник зобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар: Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 20 л. у кiлькостi 20 лiтрiв, за цiною без ПДВ 157,50 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л. у кiлькостi 10 літрiв за цiною без ПДВ 157,50 грн. на загальну суму з ПДВ 5670,00 грн.
Додатком №2 до Специфiкацiї №2 вiд 31.08.2022 року сторонами було домовлено, що постачальник зобов' язуетъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар Тітон Бор Актив, в.р., органо-мiнеральне добриво, фасування 20 л. у кiлькостi 1000 лiтрiв за цiною 150,00 грн. без ПДВ, на загальну суму 180000,00 грн. з ПДВ. 
Додатком №3 до специфiкацiї №2 вiд 31.08.2022 року сторонами було домовлено, що постачальник зобов' язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар Тітон Бор Актив, в.р., органо-мiнеральне добриво, фасування 20 л. у кiлькостi 560 лiтрiв за цiною 150,00 грн. без ПДВ, на загальну суму 100800,00 грн. з ПДВ.
Специфікацією №3 вiд 08.08.2022 року до договору №37П/2022 вiд 05.08.2022 року сторонами було погоджено, що постачальник эобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 20 л. у кiлькостi 80 лiтрiв, за цiною без ПДВ 157,50 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л. у кiлькостi 200 лiтрiв за цiною без ПДВ 157,50 грн на загальну суму з ПДВ 52920,00 грн. 
При цьому, п. 6 вказаної вище Специфiкацi визначено умови поставки, а саме: поставка товару здiйснюється на умовах склад постачальника та мiсце призначене для поставки вiдповiдної партiї товару, визначене покупцем товару та вказане в цiй Специфiкацiї - доставка автотранспортом постачальника – ФОП Балинець Ю.І.; п. 7 Специфiкацiї визначено строк поставки товару - на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфiкацiї; п. 8 Специфiкацiї визначає умови оплати, а саме передоплата 100% загальної вартості товару, яка вказана в п. 1 даної Специфiкацiї на пiдставi рахунку. Вiдтермiнування платежу до 31.10.2022 року.  
Специфікацією №4 вiд 28.09.2022 року до договору №37П/2022 вiд 05.08.2022 року було погоджено, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: Тітон Бор Актив, в.р., органо-мiнеральне добриво фасування 20 л. у кiлькостi 1260 лiтрiв за цiною 150,00 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 20 л. у кiлькостi 190 лiтрiв, за цiною без ПДВ 157,50 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л. у кiлькостi 60 лiтрiв за цiною без ПДВ 157,50 грн. на загальну суму з ПДВ 274050,00 грн. 
Так, п. 6 Специфiкацiї визначено строк поставки товару - на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфiкацiї; п. 7 Специфiкацiї визначає умови оплати, а саме: 40% (сорок) вiд вартості товару - передплата, 60% (шiстдесят) вiд вартості поставленого товару покупець эобов`язаний оплатити до 30.11.2022 року.
Додатком №1 до Специфiкацiї №4 вiд 28.09.2022 року до договору поставки №37П/2022 вiд 05.08.2022 року сторони дiйшли згоди, що постачальник эобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар - Тітон Бор Актив, в.р., органо - мiнеральне добриво, фасування 20 л. у кiлькостi 220 лiтрiв за цiною 150 грн. без ПДВ на загальну суму з ПДВ 39600,00 грн. 
Додатком №2 до Специфiкацiї №4 вiд 28.09.2022 року до договору поставки №37П/2022 вiд 05.08.2022 року сторони дiйшли згоди, що постачальник зобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар - Тітон Бор Актив, в.р., органо - мiнеральне добриво, фасування 20л. у кiлькостi 480 лiтрiв за цiною 150 грн. без ПДВ, Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л у кiлькостi 185 лiтрiв за цiною 157,50 грн., на загальну суму 121365,00 грн. з ПДВ. 
Додатком №3 до Специфікації №4 вiд 28.09.2022 року до договору поставки №З7П/2022 вiд 05.08.2022 року сторони дiйшли згоди, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар - Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 5 л у кiлькостi 5 лiтрiв за цiною 157,50 грн., Бiополiмерний комплекс (БПК) ТЕСЕЙ, фасування 20 л у кiлькостi 60 лiтрiв за цiною 157,50 грн. на загальну суму 12285,00 грн. з ПДВ. 
Додатком №4 до Специфікації №4 вiд 28.09.2022 року до договору поставки №37П/2022 вiд 05.08.2022 року сторони дiйшли згоди, що постачальник зобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар - Тітон Бор Актив, в.р., органо - мiнеральне добриво, фасування 20 л. у кiлькостi 560 лiтрiв за цiною 150 грн. без ПДВ на загальну суму з ПДВ 100800,00 грн.
Специфiкацiєю №5 вiд 29.09.2022 року до договору №37П/2022 вiд 05.08.2022 року було погоджено, що постачальник эобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: Тітон Макро-фос, в.р., органо-мiнеральне добриво, фасування 5 л у кiлькостi 455 л за цiною 175,00 грн. на загальну суму з ПДВ 95550,00 грн. 
Пунктом 6 вказаної Специфікації визначено умови поставки, а саме: поставка товару здiйснюється на умовах склад постачальника та мicце призначене для поставки вiдповiдної партії товару, визначене покупцем товару та вказане в цiй Специфiкацiї доставка транспортом перевiзника ТОВ «Нова Пошта»; п. 7 Специфікації визначено строк поставки товару - на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфікації; п. 8 Специфікації визначає умови оплати, а саме передоплата 100% загальної вартості товару, яка вказана в п. 1 даної Специфікації на пiдставi рахунку. Вiдтермiнування платежу до 30.11.2022 року.
Специфікацією №6 вiд 05.10.2022 року до договору №37П/2022 вiд 05.08.2022 року було погоджено, що постачальник зобов`язуєтъся поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар вiдповiдно до таблицi: ETIDOT - 67 (динатрiй октаборат тетрагiдрат), у кiлькостi 500 кг за цiною 87,50 грн. на загальну суму з ПДВ 52500,00 грн. 
При цьому, п. 6 Специфiкацiї визначено умови поставки, а саме: поставка товару здiйснюється на умовах склад постачальника та мiсце призначене для поставки вiдповiдної партії товару, визначене покупцем товару та вказане в цiй Специфікації - доставка автотранспортом постачальника, п. 7 Специфікації визначено строк поставки товару- на протязi 90 дiб з моменту пiдписання Специфiкацiї; п. 8 Специфiкацiї визначає умови оплати, а саме передоплата 100% загальної вартості товару, яка вказана в п. 1 даної Специфiкацiї на пiдставi рахунку. Вiдтермiнування платежу до 30.11.2022 року.
Зазначені вище Специфікації та додатки до них мають підписи сторін та печатку покупця.
Як зазначено позивачем, на виконання умов вказаного вище договору, специфікацій та додатків до них, постачальником покупцю було поставлено товар, що вбачається із наявних у матеріалах справи видаткових накладних: № 216 від 02.09.2022 року на суму 5670 грн., №190 від 02.09.2022 року на суму 77550 грн., від 223 від 09.09.2022 року на суму 180000 грн., №225 від 09.09.2022 року на суму 52920 грн.,  №238 від 22.09.2022 року на суму 100800 грн., №239 від 29.09.2022 року на суму 95550 грн. (підписано електронним підписом покупця), №240 від 30.09.2022 року на суму 39600 грн., №249 від 04.10.2022 року на суму 100800 грн., №255 від 06.10.2022 року на суму 52500 грн., №257 від 06.10.2022 року на суму 121365 грн., №275 від 14.10.2022 року на суму 12285 грн. (підписано електронним підписом покупця), та товарно – транспортних накладних №Р216 від 02.09.2022 року, №Р190 від 02.09.2022 року, №Р223 від 09.09.2022 року, №Р225 від 09.09.2022 року, №Р238 від 22.09.2022 року, №Р240 від 30.09.2022 року, №Р249 від 04.10.2022 року, №Р255 від 06.10.2022 року, №Р257 від 06.10.2022 року, №Р275 від 14.10.2022 року (підписано електронним підписом покупця). Вказані накладні мають підписи уповноважених осіб як постачальника, так і покупця.
Окрім наведеного, у матеріалах справи наявні рахунки на оплату: № 181 вiд 05.08.2022 року на суму 77550 грн.; № 198 вiд 31.08.2022 року на суму 286470 грн.; № 211 вiд 08.09.2022 року на суму 52920 грн.; №221 вiд 28.09.2022 року на суму 274050 грн., № 222 вiд 29.09.2022 року на суму 95550 грн.; №232 вiд 05.10.2022 року на суму 52500 грн.
З акту звірки взаємних розрахунків станом на 03.08.2023 року, підписаного лише з боку постачальника, вбачається, що заборгованість покупця перед постачальником за поставлений товар становить 372096 грн. 
При цьому, із указаного акту, наявних у матеріалах справи платіжних інструкцій №№291, 486, 496, 497 та виписки з особового рахунку за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року вбачається, що покупець частково розрахувався за поставлений товар, а саме: 03.10.2022 року у сумі 109620 грн., 31.10.2022 року у сумі 52920 грн., 31.10.2022 року у сумі 89970 грн., 01.11.2022 року у сумі 164430 грн. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, оглянувши в судовому засіданні оригінали договору поставки від 05.08.2022 року № 37П-2022, Специфікації №№1-6 та додатків до них, видаткових накладних: № 216 від 02.09.2022 року на суму 5670 грн., №190 від 02.09.2022 року на суму 77550 грн., від 223 від 09.09.2022 року на суму 180000 грн., №225 від 09.09.2022 року на суму 52920 грн.,   №238 від 22.09.2022 року на суму 100800 грн., №239 від 29.09.2022 року на суму 95550 грн., №240 від 30.09.2022 року на суму 39600 грн., №249 від 04.10.2022 року на суму 100800 грн., №255 від 06.10.2022 року на суму 52500 грн., №257 від 06.10.2022 року на суму 121365 грн., №275 від 14.10.2022 року на суму 12285 грн., та товарно – транспортних накладних №Р216 від 02.09.2022 року, №Р190 від 02.09.2022 року, №Р223 від 09.09.2022 року, №Р225 від 09.09.2022 року, №Р238 від 22.09.2022 року, №Р240 від 30.09.2022 року, №Р249 від 04.10.2022 року, №Р255 від 06.10.2022 року, №Р257 від 06.10.2022 року, №Р275 від 14.10.2022 року, встановив, що зазначені документи мають підписи як позивача, так і відповідача, в тому числі на товарно – транспортній накладній №Р275 від 14.10.2022 року, на видаткових накладних №239 від 29.09.2022 року на суму 95550 грн. та  №275 від 14.10.2022 року на суму 12285 грн. наявна відмітка про підписання їх електронним підписом покупця, а також мають відтиски печатки покупця.
З наданих позивачем до письмових пояснень податкових накладних вбачається, що постачальником було зареєстровано податкові зобов`язання за поставлений покупцю – відповідачу у справі товар.
За розрахунками позивача основна заборгованість відповідача за договором поставки від 05.08.2022 року № 37П-2022 складає 372096 грн.; інфляційні втрати - 19165 грн. 96 коп., 3% річних - 8574 грн. 90; пеня - 141324 грн. 69 коп.; штраф - 37209 грн. 60 коп.
Інших належних та допустимих письмових доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять, як і не містять відповідних доказів щодо сплати покупцем повної оплати за поставлений постачальником товар.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості за договором поставки та нарахованих позивачем у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань сум неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Статтею 265 Господарського кодексу України  встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України  передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
При цьому, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи  ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Так, з матеріалів господарської справи вбачається, що 05.08.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,  м. Первомайськ, Миколаївська обл. та Приватним сільськогосподарським підприємством “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. було укладено договір поставки №37П-2022, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупця у строки передбачені цим договором товар вказаний у специфікації (товар), що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язався приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим договором порядку (договору).
При цьому, сторони умовами п. 1.3. визначили, що асортимент, номенклатура, кiлькiсть, цiна та характеристики товару, строки та умови поставки i оплати товару визначаються сторонами на пiдставi замовлення покупця та виходячи з наявностi товару на складi постачальника й вказуються у вiдповiднiй специфiкацiї (далi-Специфiкацiя) та видаткових накладних. Кожна специфiкацiя підписуєтъся сторонами, додається до договору i є його невiд`ємною частиною.
Товар вважається переданим постачальником та прийнятий покупцем за кількістю в момент підписання накладних на товар (актів прийому – передачі), відповідно до кількості місць, зазначених у транспортному документі та/або накладній на товар.
Отже, між сторонами у даній справі склалися правовідносини у сфері поставки специфічного товару, використання якого пов`язане із виробництвом сільськогосподарської продукції.
Так, на виконання умов вказаного вище договору поставки, між сторонами було погоджено відповідні специфікації на поставку товару та додатки до них, на підставі яких, як було встановлено апеляційним господарським судом, постачальником покупцю було поставлено товар, що вбачається із наявних у матеріалах справи видаткових накладних: № 216 від 02.09.2022 року на суму 5670 грн., №190 від 02.09.2022 року на суму 77550 грн., від 223 від 09.09.2022 року на суму 180000 грн., №225 від 09.09.2022 року на суму 52920 грн.,  №238 від 22.09.2022 року на суму 100800 грн., №239 від 29.09.2022 року на суму 95550 грн. (підписано електронним підписом покупця), №240 від 30.09.2022 року на суму 39600 грн., №249 від 04.10.2022 року на суму 100800 грн., №255 від 06.10.2022 року на суму 52500 грн., №257 від 06.10.2022 року на суму 121365 грн., №275 від 14.10.2022 року на суму 12285 грн. (підписано електронним підписом покупця), та товарно – транспортних накладних №Р216 від 02.09.2022 року, №Р190 від 02.09.2022 року, №Р223 від 09.09.2022 року, №Р225 від 09.09.2022 року, №Р238 від 22.09.2022 року, №Р240 від 30.09.2022 року, №Р249 від 04.10.2022 року, №Р255 від 06.10.2022 року, №Р257 від 06.10.2022 року, №Р275 від 14.10.2022 року (підписано електронним підписом покупця). Вказані накладні мають підписи уповноважених осіб як постачальника, так і покупця, печатку покупця.
При цьому, судова колегія наголошує, що пунктом 7 Специфікацій 1-6, який є ідентичним для них, сторони погодили кінцеві строки платежу за поставлений постачальником товар.

Також, із наявних у матеріалах справи платіжних інструкцій №291 від 03.10.2022 року на суму 109620 грн., №486 від 31.10.2022 року на суму 52920 грн., №496 від 01.11.2022 року на суму 164430 грн., №497 від 31.10.2022 року на суму 89970 грн., а також виписки з особового рахунку за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року судом апеляційної інстанції вбачається, що відповідач частково розрахувався за поставлений товар.
Отже, судовою колегією, якою в судовому засіданні оглянуто оригінали договору, специфікацій, додатків до них та первинних бухгалтерських документів, що свідчать про проведення позивачеам належним чином фіксування спірних господарських операцій в бухгалтерському і податковому обліку підприємства, встановлено факт постачання відповідачу товару на загальну суму 839040 грн., з яких оплачено відповідачем 466944 грн.
Належних доказів сплати Приватним сільськогосподарським підприємством “Козирське” залишку суми заборгованості за договором поставки від 05.08.2022 року №37П-2022 у розмірі 372096 грн. матеріали господарської справи не містять.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виснував про те, що у відповідності до вимог п. 5.1. укладеного між сторонами договору поставки, яким визначено, що оплата товару покупцем здiйснюється у безготiвковiй формi, за цiною та у строки, вказанi в специфiкацiї, видаткових накладних шляхом перерахування вартості товару на поточний банкiвський рахунок постачальника в термiни, зазначенi в специфiкацiях до цього договору, на пiдставi виставленого постачальником рахунку, за відсутності виставлених рахунків на оплату товару позовні вимоги про стягнення оплати є безпідставними, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Проте, судова колегія, переглядаючи оскаржуване рішення місцевого господарського суду, не погоджується із наведеним висновком, з огляду на таке.
Так, одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, не допускається (ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Так, судовою колегією встановлено, що спірним договором, а саме, його розділом 3, який визначає права і обов`язки сторін сторони, зокрема, узгодили, що постачальник зобов`язаний поставити та передавати у власність покупця відповідну партію товару, щодо якої сторонами узгоджена і підписана відповідна специфікація (п. 3.1.1. договору), а покупець, в свою чергу, зобов`язаний оплатити товар в строки і на умовах, передбачених договором та специфікаціями (додатковими угодами, видатковими накладними) до нього шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника (п. 3.2.1. договору).
Вiдповiдно до п. 4.1. договору загальна сума кожної окремої поставки вказана в специфiкацiї та у видатковiй накладнiй (та/або додаткових угодах), що є невiд`ємними його частинами.
Згiдно п. 4.2. договору остаточна цiна договору визначаєтъся виходячи iз загальної вартості замовленого i поставленого товару, згiдно пiдписаних сторонами специфiкацiй та видаткових накладних на товар в перiод дiї цього договору.
При цьому, сторонами також узгоджено між собою те, що при перерахуванні коштів на розрахунковий рахунок постачальника, покупець зобов`язується вказати в призначенні платежу, згідно якого рахунку здійснюється платіж із зазначенням дати та його номеру, а також дату і номер договору. У разі відсутності таких даних в призначенні платежу постачальник самостійно визначає порядок та напрями зарахування отриманих сум в погашення існуючих зобов`язань покупця (п. 5.2. договору).
Товар вважається переданим постачальником та прийнятий покупцем за кількістю в момент підписання накладних на товар (актів прийому – передачі), відповідно до кількості місць, зазначених у транспортному документі та/або накладній на товар.
Отже, судова колегія зазначає про те, що сторонами, з урахуванням принципу «свободи договору», у спірному договорі поставки узгоджено те, що у разі відсутності у покупця даних про виставлений рахунок, на підставі якого останній має здійснити оплату, у покупця, який має належним чином виконувати свої зобов`язання в частині оплати за поставлений товар, з урахуванням того, що, по-перше, строки оплати встановлені у специфікаціях до договору, які підписані відповідачем без заперечень та  зауважень, договір з додатками в судовому порядку не визнаний недійсним, по-друге, такий товар вважається переданим відповідачу в момент підписання видаткової накладної, після чого виникає обов`язок по оплаті за такий товар в силу вимог ст. 692 Цивільного кодексу України.
Так, ст. 692 Цивільного кодексу України законодавець унормував порядок оплати товару. Відповідно, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено факт невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати за поставлений товар у повному обсязі та наявності у нього заборгованості у розмірі 372096 грн.
Поряд з цим, судова колегія вважає висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов`язку оплати за отриманий товар, у зв`язку із невиставленням позивачем рахунків на оплату помилковим, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги або поставлений товар. При цьому, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє боржника від обов`язку здійснити відповідну оплату.
У свою чергу, відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 915/641/19, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку (правова позиція є сталою, сформованою у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018 року у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 року у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 року у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 року у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 року у справі № 915/400/18, від 10.01.2024 року у справі №904/6023/19).
Отже, оскільки відповідно до положень ст. 11, 526, 626 Цивільного кодексу України у даній справі саме договір, Специфікації та додатки до них є підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином  сторонами і в установлений строк, а умовами специфікацій встановлений конкретний граничний строк виконання обов`язку зі сплати за поставлений товар, обов`язок покупця оплатити за отриманий ним товар фактично не залежить від факту виставлення йому постачальником рахунку, виникає в силу норм ст. 692 Цивільного кодексу України, а тому сума заборгованості за отриманий від позивача товар потребує сплати відповідачем.
Отже, позовні вимоги Товариства  з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське” про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за договором поставки від 05.08.2022 року № 37П-2022 у розмірі 372096 грн. потребують задоволення. 
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача сум нарахованих останнім інфляційних втрат та відсотків річних, судова колегія наголошує таке.
Так, загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.
Відтак, судова колегія зазначає, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
При цьому, інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс і при зверненні до суду з такими вимогами саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
З урахуванням наведеного та перевіривши відповідний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем в тексті позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м. Первомайськ, Миколаївська обл. про стягнення інфляційних втрат з відповідача у розмірі 19165 грн. 96 коп. та 3% річних у розмірі 8574 грн. 90 коп. за період прострочки виконання ним його договірного грошового зобов`язання.
В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське” про стягнення з останнього на користь позивача пені у розмірі 141324 грн. 69 коп. та штрафу у розмірі 37209 грн. 60 коп., судова колегія зазначає таке.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Як вже було зазначено судовою колегією раніше за текстом постанови, згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів господарської справи, умовами спірного договору поставки сторонами обумовлено, що у разi прострочення строків оплати товару вiдповiдно до п. 5.1. покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмiрi 10% вiд вартості несвоєчасно оплаченої партії товару. 
У випадку несвоєчасної оплати товару згiдно умов договору (додаткової угоди та/або специфiкацiї) бiльш нiж на 10 (десять) днiв покупець сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюеться з 11 (одинадцятого) дня прострочення оплати вiдповiдної партії товару у розмiрi подвійної облiкової ставки НБУ, яка дiяла в перiод, за який сплачується пеня, вiд суми заборгованостi за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов' язань (п. 8.3. договору).
При цьому, вiдповiдно до п. 8.7 договору, строк нарахування штрафних санкцiй (штрафу та пенi) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафнi санкції за прострочення виконання зобов' язань за цим договором нараховуються до моменту належного виконання вiдповiдного зобов`язання. До вимог про стягнення штрафних санкцiй за цим договором не застосовується строк спецiальної позовної давностi, передбачений п. 1 ч.2 ст. 258 Цивiльного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцiй за цим договором в межах строку загальної позовної давностi, встановленого ст. 257 Цивiльного кодексу України.
Ураховуючи наведені умови договору, позивач, керуючись п. 8.3 договору та ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу до сплати пеню у розмірі 141324 грн. 69 коп. та штраф у розмірі 37209 грн. 60 коп. за прострочку виконання останнім договірного зобов`язання. 
Перевіривши розрахунок нарахування сум неустойки за неналежне виконання відповідачем його господарських зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар постачальником, судова колегія вважає його вірним та таким, що належним чином обґрунтований і позицією позивача, і наявними у матеріалах письмовими доказами.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі №924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. 
При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання. 
Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. Крім цього, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Разом з тим, чинним законодавством України не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі №911/867/19 та 25.02.2020 року у справі №904/2542/19).
Зменшення неустойки (пені та штрафу) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої та відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок наявний у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №925/577/21, від 28.06.2022 року у справі №902/653/21).
Так, у п.п. 8.22 - 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 року у справі №910/353/19).
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі №902/855/18).
Відтак, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (п. 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 року у справі № 905/1409/21).
Приймаючи до уваги наведене, та те, що позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної оплати за поставлений товар, те, що в Україні введено воєнний стан, який об`єктивно вплинув на господарську діяльність відповідача, місцем реєстрації якого є Миколаївська область, Очаківський район, який постійно перебуває під обстрілами, а також те, що відповідач не самоусунувся від виконання ним своїх господарських зобов`язань та частково сплатив заборгованість за поставлений товар, що підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами, колегія суддів вважає правильним, з огляду на власні дискреційні повноваження, зменшення заявлених позивачем до стягнення з відповідача сум пені до 10%, а штрафу до 50 %.
Тобто, належними до стягнення у даному разі з Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” є суми 14132 грн. 50 коп. – пені, 18604 грн. 80 коп. – штрафу.
Разом з тим, судова колегія, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції встановила, що під час розгляду справи місцевим господарським судом, відповідачем ставилося питання щодо оспорення оригінальності підпису уповноваженої особи відповідача на договорі поставки, видаткових накладних тощо, з огляду на що останній вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог позивача.
З приводу зазначеного судова колегія зауважує таке.
З врахуванням приписів ст. 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З цього приводу Верховний Суд у постанові від 20.03.2024 року у справі №911/274/17 наголошує, що за змістом ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України змагальність сторін належить до основних засад (принципів) господарського судочинства. При чому вказаний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. В той же час цей принцип не передбачає обов`язку  суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Отже,  забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Принцип змагальності  (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України) і принцип рівності сторін (ст. 7 Господарського процесуального кодексу України), що пов`язані  між собою, є основоположними складовими концепції «справедливого судового розгляду», у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Принцип змагальності  полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
Так, звертаючись до суду з позовом, позивач надав суду першої інстанції копії договору, видаткових та товарно-транспортних накладних, специфікацій та додатків до них. Суду апеляційної інстанції представив оригінали зазначених вище документів, надав докази, що підтверджують дійсність господарських операцій, що відобразилися як у податковому, так і в бухгалтерському обліку підприємства, що підтверджують доведеність позивачем факту наявності господарських договірних правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі, тоді як відповідач не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції зворотнього.
В той же час, судова колегія наголошує, що ст. 1 Закону України від 16.07.1999 року №996-XIV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ст.9 Закону №996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:   назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до  Закону України “Про електронний цифровий підпис”, або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.
Зокрема, накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовується, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця.
Враховуючи вищевикладене, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна вважаються документами первинного обліку та не є розрахунковими документами.
Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року у справі № 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
При цьому, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.06.2022 року у справі № 922/2115/19 конкретизувала висновок Верховного Суду, викладений у п. 44 постанови від 28.08.2020 року зі справи №922/2081/19 в частині визнання податкової накладної (в залежності від фактичних обставин певної справи) допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії. Відтак, у даному разі, зважаючи на те, що відповідач зареєстрував бюджетне зобов`язання, наявні підстави вважати, що останній усвідомлював факт поставки йому позивачем узгодженого товару. 
Крім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).
Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі № 904/2104/19).
В той же час, неістотні недоліки  в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні»).
Судова колегія наголошує, що за змістом поданих позивачем видаткових та товарно-транспортних накладних вбачається, що у здійсненні господарської операції брали участь  уповноважені особи як від постачальника, так і від покупця.
Водночас, ані позивачем, ані відповідачем під час судового розгляду не заперечувалось взагалі факту участі контрагенту договору поставки – Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. у здійснених господарських операціях.
Більш того, як встановлено судовою колегією під час судового засідання та огляду оригіналів документів, наданих позивачем, на таких оригіналах договору, накладних наявні оригінальні відтиски печаток відповідача, що свідчить про факт його участі у них і таке  останнім жодним чином не спростовано.
Так, Верховний Суд у постанові від 23.07.2019 року вказав, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, внаслідок чого виснував, що якщо на спірному документі наявний відтиск печатки контрагента, наявні підстави вважати про його волевиявлення під час укладення правочинів.
Відтак, якщо сторона у спорі не довела протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надала доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суди мають виходити з того, що відсутні підстави вважати, що печатка особи використовувалась проти її волі.
До тогож, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.03.2023 року у cправі №910/8155/20, суд касаційної інстанції виснував, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Тобто, вона може бути відповідним доказом для ідентифікації особи.
Окрім наведеного, судова колегія наголошує, що у даному разі факт здійснення з боку позивача господарської операції, а саме, поставки товару, підтверджується посиланням у кожній видатковій накладній на спірний договір, а також частковою оплатою відповідача за поставлений товар що взагалі свідчить про вчинення відповідачем конклюдентних дій з підтвердження факту отримання від позивача товару.
Отже, судова колегія, зважаючи на принципи більш вірогідного доказу над менш вірогідним вважає, що з урахуванням сукупності обставин, які підтверджують явний факт наявності виконання позивачем свого господарського зобов`язання з постачання відповідачу товару, вважає, що відповідачем не виконано належним чином та в повному обсязі свого господарського зобов`язання по оплаті за товар, і зворотнього не підтверджено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами по справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 за своєю суттю застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відтак, у даному разі, зважаючи і на участь у виконанні господарського правочину, і на факт отримання товару, саме відповідач діяв недобросовісно та суперечливо, що в свою чергу, не позбавляє його обов`язку по здійсненню повної оплати за товар з урахуванням нарахованих позивачем сум неустойки, інфляційних втрат та 3% річних.
Отже, висновок суду першої інстанції про фактичнку недоведеність позовних вимог позивачем належними та допустимими письмовими доказами є по суті помилковим, а доводи скаржника, зазначені ним в апеляційній скарзі є такими, що знайшли своє відображення під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення у даній справі, з огляду на що судова колегія виснує про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”, м. Первомайськ, Миколаївська обл. до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. про стягнення грошових коштів.
          Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” такими, що спростовують висновки місцевого господарського суду, викладені в рішенні, що має своїм наслідком скасування такого рішення з ухваленням апеляційним господарським судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з підстав,що викладені за текстом постанови вище. 
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції встановлено обставини, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” потребує часткового задоволення, рішення  Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23 потребує скасування з ухваленням Південно-західним апеляційним господарським судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення у даному разі покладаються на Приватне сільськогосподарське підприємство “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. 
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,  м.Первомайськ, Миколаївська обл. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23 задовольнити частково.
Скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2024 року у справі №915/1334/23.
Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,  м.Первомайськ, Миколаївська обл. до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. про стягнення 578 371 грн. 15 коп.
Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське” (вул. Очаківська, 35 А, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївської обл., ЄДРПОУ 36119547) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020” (вул. Грушевського, 40,  м. Первомайськ, Миколаївської обл., ЄДРПОУ 43335262) 372096 грн. – основної заборгованості за договором поставки; 19165 грн. 96 коп. – інфляційних втрат; 8574 грн. 90 коп. - 3% річних;  14132 грн. 50 коп. – пені; 18604 грн. 80 коп. – штрафу; 8675 грн. 57 коп. судового збору за подання позивачем позовної заяви до суду першої інстанції та 13013 грн. за подання апеляційної скарги.
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “ТД “Квадро Плюс 2020”,  м.Первомайськ, Миколаївська обл. у задоволенні позовних вимог до Приватного сільськогосподарського підприємства “Козирське”, с. Козирка, Очаківський район, Миколаївська обл. про стягнення пені у розмірі 127192 грн. 19 коп. та штрафу у розмірі 18604 грн. 80 коп.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати наказ.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 20.05.2024 року.
Повний текст постанови складено та підписано 21 травня 2024 року.

                     Головуючий суддя  	                       Г.І. Діброва	
 Судді 	 Я.Ф. Савицький	
 	                        А.І. Ярош