ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 606/1047/22
провадження № 61-7314св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року у складі судді Малярчука В. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Храпак Н. М., Шевчук Г. М.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») про захист прав споживачів.
Позов мотивований тим, що кредитний договір від 17 березня 2008 року № 44, укладений між ним та відповідачем, є несправедливим з часу його укладення. За вказаним несправедливим кредитним договором, впродовж більше як одинадцять років відповідач проводить стягнення з нього коштів у доларах США, що суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому відповідач зловживає правами монополії на пропозицію стосовно надання кредиту, як державна установа діє з ознаками корупції та кримінального правопорушення.
ОСОБА_1 просив визнати недійсними умови кредитного договору від 17  березня 2008 року № 44, укладеного між ним та АТ «Державний ощадний банк України» з часу його укладення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Теребовлянського районного суду від 26 січня 2023 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач уклав договір з банком, надав необхідні документи для отримання кредиту, підписав відповідний договір. Сторони погодили всі передбачені законом умови кредитування, а саме: строк на який отримано кредит, процентну ставку, розмір кредиту, порядок розрахунків за кредитом тощо. Усі дії ОСОБА_1 були спрямовані на отримання кредиту в банку, тобто він надав необхідні документи (паспортні дані, ідентифікаційний код, довідку про доходи та ін.), завірені власним підписом.
Твердження позивача щодо порушення істотних умов договору не відповідає дійсності. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись ставка в розмірі 13 % річних. При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором процентної ставки. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення процентної ставки, яка становить 13 % річних, не можна вважати несправедливими.
Суд вказав, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Отже, відповідач дотримався вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір вказаним вимогам не суперечить, а відповідач процентну ставку не збільшував. Отже, позивач ОСОБА_1 в добровільному порядку укладав кредитний договір і протягом його дії не заявляв жодних претензій з приводу його недійсності та в повному обсязі отримав кредитні кошти. Ураховуючи відсутність порушення банком прав та інтересів позивача, наданням кредиту за договором, звернення з позовом у цій справі свідчить лише про небажання позивача виконувати взяті на себе договірні зобов`язання, визначенні умовами кредитного договору.
Суд першої інстанції також вказав, що гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з цим обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тобто, чинним законодавством уповноваженим банкам на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями надано право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Банк на момент видачі кредиту діяв на підставі ліцензії Національного банку України від 16 січня 2002 року № 148 та дозволу від 29 квітня 2002 року № 148-2, тому мав право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
У статті 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Таким чином, не заслуговують на увагу посилання позивача ОСОБА_1 на норми Закону України «Про захист прав споживачів», які, на його думку, були порушені банком, адже це не підтверджено належними доказами.
Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції погодився. Крім того, суд вказав, що ОСОБА_1 тривалий час виконував умови кредитного договору, не оспорюючи його.
При укладанні кредитного договору з позивачем сторони погодили всі передбачені законом умови кредитування, а саме: строк, на який отримано кредит, процентну ставку, розмір кредиту, порядок розрахунків за кредитом, а твердження позивача щодо порушення істотних умов договору, укладеного між сторонами, не відповідає дійсності. Отже, після укладення договору між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору Закон України «Про захист прав споживача» (як вважає представник позивача) не поширюються.
Посилання позивача на те, що суддя Малярчук В. В. не мав права брати участь у розгляді цієї справи, оскільки 12 жовтня 2021 року він розглядав справу за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання банку провести реструктуризації боргу, постановляв ухвалу, апеляційний суд вважав необґрунтованими. Суд вказав, що у матеріалах справи відсутні докази стосовно цих аргументів, а також те, як випливає із заяви, що 12 жовтня 2021 року хоч і розглядався спір між тими ж сторонами, проте у цих справах предмети спору є різними.
Апеляційний суд не взяв до уваги посилання позивача на висновки Верховного суду у справах № 6/1967цс15 та № 301/2052/18, адже подібність правовідносин означає зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, але у вказаних справах спірні правовідносини не є подібними та тотожними до тих, які існують у справі, що переглядається.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції вказав, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до тих спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки надаючи кредит та укладаючи договір про його надання, відповідач порушує саме порядок надання інформації, яку неправильно відображає у тексті договору і таблиці розрахунків як документа, який забезпечує умови погашення кредиту. Це надалі унеможливлює виконання кредитних зобов`язань через неврахування банком фінансових можливостей ОСОБА_1 ;
суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача, яке було подане до суду після отримання відмови у наданні таких відомостей банком, а саме: розрахунку платоспроможності позичальника ОСОБА_1 станом на 17  березня 2008 року з посиланням на відповідні документи та висновки банку; рішення кредиторського комітету банку від 26 червня 2007 року № 49-2, додатку 8  до договору; таблиці визначеної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 17 березня 2008 року; відомості щодо причин відсутності обґрунтованого розрахунку 13 % річних в доларах США, а також відомості щодо відповідності / невідповідності тексту кредитного договору та додатка 1 до нього, яким є таблиця сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 17 березня 2008 року; відомості щодо причин відсутності будь-яких розрахункових документів та незаповнених граф 5.1-8 додатка 1. Витребування та дослідження вказаних обставин має значення для правильного вирішення спору у цій справі;
суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтували оскаржувані рішення недопустимими доказами, зокрема розрахунками суми заборгованості ОСОБА_1 як позичальника, здійснені відповідачем у справі без посилання на таблицю визначеної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 17 березня 2008 року, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. При цьому суди не дослідили і не зазначили про існування вказаної таблиці, яка не відповідає змісту самого кредитного договору. Таблиця погашення складена з урахуванням національної валюти, а стягнення позивачем з відповідача здійснюється у доларах США;
суперечливі дії відповідача ввели в оману позивача щодо самої можливості погашення кредиту, який за відсотками у доларовому еквіваленті становить більше половини отриманого кредиту, виходячи з 13 % річних. Водночас загальна сума з урахуванням 13 % річних за п`ять становить 39 000,00 дол. США, про що не вказано у жодному розрахунковому документі, а також не досліджено судами попередніх інстанцій;
апеляційний суд також не звернув уваги, що відповідач допустив порушення порядку надання позивачу інформації про умови отримання кредиту; про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, суд апеляційної інстанції не усунув порушення норм процесуального права, які допущені судом першої інстанції. Розрахунки за таблицею погашення кредиту не відповідають змісту договору га фінансовим можливостям позивача, пенсія якого на час оформлення документів на отримання кредиту становить 840,00 грн, що унеможливлювало здійснювати щомісячні платежі у розмірі 5 050,00 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 2 588,23 грн. Водночас станом на час укладення кредитного договору 13 % річних у валюті США становить 7 800,00 дол. США.
Аргументи інших учасників справи
У липні 2023 року від АТ «Державний ощадний банк України» надійшов відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Данилевич А. Б. Представник банку просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:
посилання позивача у касаційній скарзі на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, не можуть братися до уваги під час розгляду цієї справи, оскільки спірні правовідносини у вказаних позивачем справах та у справі, що переглядається, не є подібними;
позивач вказував, що суди не врахували того, що кредитний договір від 17  березня 2008 року № 44 не узгоджується зі змістом таблиці, суди не дослідили таблицю, яка є невід 'ємною частиною кредитного договору. Проте такі аргументи позивача є необґрунтованими. У повідомленні про умови кредитування від 17 березня 2008 року ОСОБА_1 був повідомлений уповноваженим представником банку стосовно умов кредитування, де було вказано: валюту кредитування (долари США), розмір процентної ставки (13 %), перелік супутніх витрат пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням (на користь банку), перелік супутніх витрат, пов`язаних з наданням кредиту (на користь третіх осіб), максимальний строк кредитування 60  місяців, про форми повернення кредиту (готівкою та рівними частинами щомісячно, де платіж буде складатися із частини суми кредиту, яка обумовлена договором про надання кредиту, плюс проценти, нараховані на залишок заборгованості за кредитом), переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У цьому ж повідомленні ОСОБА_1 письмово підтвердив, що він ознайомлений з методикою встановлення курсу гривні до іноземних валют в установах банку, а також з усіма наявними в установі умовами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, вартістю сукупних витрат, пов`язаних з  одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. Тобто позивач отримав всі необхідні роз`яснення і зобов`язався використати кредитні кошти, які йому можливо надасть банк, на споживчі цілі. Надалі, 17 березня 2008 року, між сторонами укладений кредитний договір № 44, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та терміном погашення на 60 місяців, але не пізніше 16 березня 2013 року. Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені в додатках 1, 2 до цього договору, що є невід`ємною його частиною. Водночас інформація, викладена в додатку 1 до кредитного договору, не є умовами чи змістом самого кредитного договору, а є інформаційним листом про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки у АТ  «Державний ощадний банк України». Ця інформація надана позивачу на виконання норм статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» та постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. ОСОБА_1 власним підписом підтвердив, що він отримав оригінальний примірник кредитного договору разом зі всіма додатками після його 17 березня 2008 року. При цьому факт підписання позичальником згаданих документів, у  тому числі й оспорюваного кредитного договору, а також достовірність відображених у таких документах відомостей, позивач не оспорював. Після укладення кредитного договору банк повністю виконав зобов`язання перед позичальником ОСОБА_1 , який одержав у банку кредит готівкою у розмірі 60 000,00 дол. США;
у зв`язку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором банк звернувся з позовом про стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості. Рішенням Теребовлянського районного суд Тернопільської області від 06 червня 2022 року у справі № 606/1285/21 позовні вимоги банку задоволено повністю, стягнено із ОСОБА_1 заборгованість в сумі 38 503,52 дол. США. Постановою Тернопільського апеляційного суду 11 жовтня 2022 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. У вказаній справі відповідач (позичальник ОСОБА_1 ) позовні вимоги не визнавав. На обґрунтування заперечень проти позову, крім іншого, стверджував, що його права як споживача порушено, а умови кредитного договору є несправедливими. Проте у вказаній справі суд фактично відхилив як необґрунтовані такі заперечення проти позову відповідача та вважав доведеною ту обставину, що позичальник ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови та строки сплати кредиту, а тому зобов`язання повинне виконуватися ним своєчасно та в повному обсязі. За результатами апеляційного та касаційного оскарження зазначеного судового рішення воно залишено без змін та має законну силу. Таким чином, усі обставини щодо дійсності кредитного договору та додатків до нього встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили. За таких обставин суди зробили правильний висновок, що оспорюваний кредитний договір, укладений між сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Водночас під час розгляду справи суди не здобули належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності оспорюваного правочину;
всупереч нормам статті 175 ЦПК України у позовній заяві, поданій ОСОБА_1 28 червня 2022 року, відсутнє твердження про те, що позивач вжив заходів досудового врегулювання спору. Крім того, позивач не зазначав те, які саме докази ним не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), а також не вказував щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Тому твердження позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання представника відповідача про витребування у банку доказів є  необґрунтованими. Суд першої інстанції діяв відповідно до норм ЦПК України.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 606/1047/22 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У листопаді 2023 року матеріали справи № 606/1047/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 04 липня 2023 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України (апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі №  523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі № 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі №  2/1712/783/2011, від 01 лютого 2018 року у справі № 727/11001/14-ц; судове рішення ухвалено з порушенням пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 17 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 44, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 16 березня 2013 року.
Для забезпечення виконання кредитного договору від 17 березня 2008 року № 44 між банком та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір від 19 березня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку відповідачу передано нерухоме майно, а саме:
- домоволодіння загальною площею 118,4 кв. м, житлова площа 55,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер: 6125010100030030392, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка площею 0,0057 га, кадастровий номер: 6125010100030030393, надана для ведення особистого селянського господарства та яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом його реалізації на прилюдних торгах.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2011 року в справі № 2-301/11 стягнено з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором від 17 березня 2008 року № 44 у сумі 60 014,63 дол. США (що в гривневому еквіваленті становить 479 510,89 грн), з них: заборгованість за кредитом - 51 000,00 дол. США (еквівалентно 407 484,90 грн); проценти за кредитом - 7 314,63 дол. США (еквівалентно 58 443,16 грн); пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 1 500,00 дол. США (еквівалентно 11 984,85 грн); пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 200,00  дол. США (еквівалентно 1 597,98 грн), шляхом звернення стягнення на майно належне ОСОБА_2 та передане нею в іпотеку банку на підставі іпотечного договору від 19 березня 2008 року. Крім того, стягнено із ОСОБА_1 на користь банку 1 700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді.
30 грудня 2011 року Теребовлянський районний суд Тернопільської області видав виконавчі листи на виконання рішення суду від 16 грудня 2011 року у справі 
№ 2-301/11.
Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2012 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відстрочку (розстрочку) виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16 грудня 2011 року по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту задовольнити. Розстрочено виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16 грудня 2011 року в наступному порядку: з 05.03.2012 року по 05.03.2013 року рівними частинами кожного місяця по 200,00  дол. США; з 05 лютого 2013 року до 05 березня 2014 року рівними частинами кожного місяця по 250,00 дол. США; з 05 березня 2014 року по 05 березня 2015 року рівними частинами кожного місяця по 300,00 дол. США; до 01 червня 2015 року сплатити залишок заборгованості у сумі 50714,63 дол. США.
Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року надано розстрочку у виконанні рішення суду від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу за кредитним договором від 17 березня 2008 року № 44 на загальну суму 60 014,63 дол. США (що в гривневому еквіваленті складає 479 510,89 грн.), з них: заборгованість за кредитом - 51 000,00 дол. США (еквівалентно 407 484,90 грн.); проценти за кредитом - 7 314,63 дол. США (еквівалентно 58 443,16 грн.); пеню за несвоєчасну сплату кредиту - 1 500,00 дол. США (еквівалентно 11 984,85 грн.); пеню за несвоєчасну сплату відсотків - 200  дол. США (еквівалентно - 1 597,98 грн.), з 01 жовтня 2015 року до 01 жовтня 2016 року рівними частинами щомісячно по 150,00 дол. США; з 01 жовтня 2016  року до 01 жовтня 2017 року рівними частинами щомісяця по 170,00 дол. США; з 01 жовтня 2017 року до 01 жовтня 2018 року рівними частинами щомісячно по 200,00 дол. США; з 01 жовтня 2018 року до 01 жовтня 2019 року рівними частинами щомісячно по 250,00 дол. США; з 01 жовтня 2019 року до 01  жовтня 2020 року рівними частинами щомісяця по 300,00 дол. США; до 01  березня 2021 року сплатити весь залишок несплаченої заборгованості.
Таким чином, ОСОБА_1 визнавав борг та сплачував кошти на погашення кредитної заборгованості, які були стягнені саме з нього за рішенням суду. При цьому саме ОСОБА_1 звертався до суду про стягнення з нього коштів у вигляді періодичних платежів. Проте до 01 березня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором не погашена, останній платіж він здійснив 29 жовтня 2020 року в розмірі 300,00 дол. США.
02 березня 2021 року головний державний виконавець Теребовлянського районного відділу державної виконавчої служби Південно Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) П`ятковський В. І виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №  64682938.
18 червня 2021 року відповідач подав позовну заяву до суду про стягнення із ОСОБА_1 38 503,52 дол. США залишкової суми боргу.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06 червня 2022 року у справі № 606/1285/21 позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі, стягнено із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 38 503,52 дол. США. Це рішення суду набрало законної сили.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 рокув справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18  травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №  363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що:
«29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
32. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону №1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.
36. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:
36.2. З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції:
статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);
36.3. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 464/6785/14-ц (провадження № 61-21405св21) зазначено: «на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і банком не надавалися та за дії, які банк здійснює на власну користь або які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Такі платежі не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, тому їх встановлення в договорі про споживчий кредит суперечить закону, що є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору в частині сплати такої комісії (плати, винагороди) згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку плати за ініціювання кредиту, визначеної у пункті 9.8 договору, належить визнати недійсним згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки така плата є несправедливою умовою кредитного договору та фактично є платою споживача за дії банку щодо встановлення правовідносин (укладення кредитного договору), які банк не має права встановлювати».
Отже, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і банком не надавалися та за дії, які банк здійснює на власну користь або які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Такі платежі не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, тому їх встановлення в договорі про споживчий кредит суперечить закону, що є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору в частині сплати такої комісії (плати, винагороди) згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина третя статті 12, частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суди не врахували, що умови пункту 1.13 кредитного договору у частині встановлення комісійних винагород за надання кредиту в розмірі 1 % від суми кредиту, а також за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту або його частини є несправедливими.
У зв`язку із цим оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину в частині пункту 1.13 кредитного договору належить скасувати, позов в цій частині задовольнити, а в іншій частині - залишити без змін.
Колегія суддів відхиляє аргументи позивача про існування неузгодженостей між умовами кредитного договору і додатком 1 до цього договору (таблицею розрахунків), оскільки умови кредитування погоджені між сторонами саме у договорі, з якими позивач погодився шляхом його підписання та їх виконував.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без дотримання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині вимог про визнання недійсним правочину в частині пункту 1.13 кредитного договору слід скасувати, позов в цій частині задовольнити, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023  року в частині вимог про визнання недійсним правочину в частині пункту 1.13 кредитного договору від 17 березня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Визнати недійсним пункт 1.13 кредитного договору від 17 березня 2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 .
У іншій частині рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05  квітня 2023  року залишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 квітня 2023  року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
М. Є. Червинська