ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року	Львів	Справа № 140/12284/23 пров. № А/857/5610/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №140/12284/23 (головуючий суддя Валюх В.М., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до  Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,- 

                                                            ВСТАНОВИВ:

01 червня 2023 року Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними дій Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства; зобов`язання Управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти декларацію ОСОБА_1 про відмову від громадянства російської федерації.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що відносно позивача 07.05.2021 УДМС України у Волинській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої   статті 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-ІІІ   (далі -   Закон №2235-ІІІ), та видано довідку про реєстрацію громадянином України №98/1-21. У зв`язку із набуттям громадянства України, позивач взяла на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство та надати до УДМС України у Волинській області протягом двох років (до 07.05.2023) документ про припинення громадянства рф, однак, не змогла вчинити процедуру з припинення громадянства рф з незалежних від неї обставин. 04.05.2023 позивач звернулася до УДМС України у Волинській області із заявою про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, до якої додала саму декларацію з копіями документів, що підтверджують вказані обставини, на підставі частини п`ятої   статті 8 Закону № 2235-ІІІ. Відповідач листом від 26.05.2023 №М-30/6/0701-23/0701.13/2546-23 повідомив про відсутність інших механізмів відмови від громадянства рф, окрім виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України, та фактично відмовив у реєстрації декларації про відмову від іноземного громадянства. Позивач вважає рішення УДМС України у Волинській області, оформлене листом від 26.05.2023 №М-30/6/0701-23/0701.13/2546-23, про відмову в реєстрації декларації про відмову від громадянства рф протиправним.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства від 04 травня 2023 року. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути питання щодо прийняття декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 04 травня 2023 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 4073 гривень 60 копійок.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідачем - Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що позивачем до 07.05.2023 не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства рф, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, просить зменшити суму присуджених до стягнення з апелянта сум витрат на професійну правничу допомогу.
Позивачем надіслано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлено прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Крім того, міститься прохання стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено у справі незначної складності, суд апеляційної інстанції в порядку ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що згідно рішенням УДМС України у Волинській області від 07.05.2021 позивач уродженка с. Пушкіно Добрінського району Ліпецької області рф, набула громадянство України на підставі частини першої   статті 8 Закону № 2235-ІІІ, про що видано довідку №98/1-21 про реєстрацію особи громадянином України від 07.05.2021, яка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України (а.с.10), а також видано тимчасове посвідчення громадянина України (а.с.9).
У зв`язку із набуттям громадянства України, позивач подала зобов`язання протягом двох років до 07.05.2023 припинити громадянство РФ, проте документу про припинення іноземного громадянства не отримала, водночас, вживала ряд дій для відмови від російського громадянства.
17.02.2022 Адміністрацією сільського поселення Пушкінської сільської ради Ліпецької області рф позивачу видано адресний листок вибуття (форма 7) щодо зняття з реєстрації (а.с.12), а 03.10.2022 Міжрегіональна інспекція федеральної податкової служби з централізованої обробки даних Федеральної податкової служби Мінфіну рф видала довідку про відсутність у позивача заборгованості зі сплати податків (а.с.13).
Позивач зверталася до консульських установ рф в Україні та за кордоном. На запит щодо запису на консульський прийом в Генеральне консульство рф у м. Львів, 20.05.2022 отримала відповідь про призупинення консульського прийому на невизначений період часу в зв`язку з евакуацією персоналу російських закордонних представництв на території України (а. с. 14). Електронними повідомленнями від 15.11.2022 Консульського відділу Посольства рф в Польщі, 10.11.2022 та 06.12.2022 Генконсульства рф в Лейпцігу та від 13.12.2022 Консульського відділу Посольства рф у Вірменії позивачу роз`яснено, що для подання заяви про вихід з громадянства рф необхідно постійно проживати на території держави, де особа має намір подати документи (а. с. 15-18).
Міністерство закордонних справ рф листом від 15.11.2022 № 30709/кд-гр надало роз`яснення про право подачі заяви про вихід з російського громадянства в країні постійного проживання (в Україні) після відновлення роботи російських закордонних установ, та повідомлено про можливість подачі заяви на вихід з громадянства в третій країні при наявності документу, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу такої країни на проживання (а. с. 19). Роз`яснення аналогічного змісту викладене у листі Консульського відділу рф в Румунії від 17.11.2022 № 955 чп/ко (а. с. 20).
04.05.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою та декларацією про відмову від іноземного громадянства (а.с.30-31).
Листом від 26.05.2023 №М-30/6/0701-23/0701.13/2546-23 відповідач повідомив позивача про те, що станом на 26.05.2023 позивач не подала документ про виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України; інших механізмів відмови від громадянства рф, окрім виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України законодавством не передбачено (а.с.33).
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно частини першої   статті 1 Закону №2235-III   у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури; декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Згідно пункту 2   статті 6 Закону №2235-III громадянство України набувається: за територіальним походженням.
Відповідно до статті 8 Закону №2235-III   особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до   Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Згідно статті 9 Закону № 2235-III   іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27.03.2021 № 215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі -   Порядок №215).
Пунктом 117 Порядку №215 визначено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Відповідно до пункту 119 Порядку №215 особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Встановлено, що на підставі довідки № 98/1-21 від 07.05.2021 про реєстрацію особи громадянином України позивачу оформлено тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 07.05.2023 (а.с.9-10), та позивач повинна була протягом двох років з моменту набуття громадянства України до 07.05.2023 виконати зобов`язання відповідно до вимог   статті 8 Закону № 2235-III   щодо надання до УДМС України у Волинській області документу про припинення громадянства рф.
Порядок розгляду питань громадянства рф регламентується затвердженим 14.11.2002 Положенням про порядок розгляду питань громадянства рф № 1325, яким передбачено подання заяви про вихід із громадянства рф, що підтверджується роз`ясненням консульського відділу Посольства рф в Румунії від 17.11.2022 (а.с. 20).
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України в країні введено правовий режим воєнного стану, який діє до теперішнього часу. З зазначеного часу посольство рф та консульські установи рф, що розміщені на території України, припинили свою діяльність (а.с.29), внаслідок чого позивач позбавлена можливості отримати документ, який підтверджує відмову від громадянства рф. При цьому, як уже зазначалося, позивач зверталася до консульських установ рф в Україні та за кордоном щодо подання заяви про вихід з громадянства рф, проте з незалежних від позивача причин таку заяву подати не мала можливості.
Таким чином, не отримання позивачем документа про припинення громадянства рф відбулося з незалежних від неї причин. З огляду на це, відповідно до приписів пункту 2 частини другої   статті 9 Закону № 2235-III   позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства.
Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача, обмежився лише роз`ясненням норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації. Відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі нею декларації та вимагав подати документ, неможливість отримання якого фактично стала підставою для подачі такої декларації.
З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Частинами 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії: договору про надання правової допомоги від 30.05.2023 № 125 (а. с. 81), рахунку-фактури від 01.06.2023 № 15 (а.с.82), рахунку-фактури від 26.06.2023 № 17 (а. с. 83), акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 01.06.2023 № 15 (а. с. 84), акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 26.06.2023 № 17 (а. с. 85), платіжних інструкцій від 01.06.2023 та від 36.06.2023 (а. с. 86-87). З вказаних документів видно, що позивач оплатила 7000 грн за правову допомогу, надану адвокатом Слупко О.М.
Таким чином, матеріалами справи підтверджуються понесені позивачем витрати на правову допомогу у цій справі у розмірі 7000 грн.
Судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача 3000 грн. Підстави для подальшого зменшення суми витрат позивача на правничу допомогу відсутні.
Що стосується клопотання позивача, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, слід зазначити наступне.
До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано копії: додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 30.05.2023 № 125, рахунку-фактури від 03.04.2024 № 9, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.04.2024 № 9, платіжної інструкції від 03.04.2024. З вказаних документів видно, що позивач оплатила 4000 грн за правову допомогу, надану адвокатом Слупко О.М.
Таким чином, матеріалами справи підтверджуються понесені позивачем витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.
Апеляційний суд, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) та значення справи для сторін, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, дійшов висновку про те, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області – залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №140/12284/23 – залишити без змін. 
Стягнути з Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4, ЄДРПОУ: 37821586) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук