ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 756/12033/20
провадження № 51-5408 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
головуючого  суддів | ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:  секретаря судового засідання прокурора | ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022  року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 серпня 2020 року за № 12020100050004642, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця РФ, жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Макарівського районного суду Київської області від 19 червня 2019 року до покарання у виді арешту на строк 4 місяці, звільненого 21 травня 2020 року у зв'язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без зміни у вигляді тримання під вартою.
Постановлено рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_7 з моменту його затримання, тобто з 11 серпня 2020 року.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
За вироком суду встановлено, що 10 серпня 2020 року приблизно о 23:30 ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, підійшов до  ОСОБА_8 та вирвав у неї з рук мобільний телефон марки «ОРРО», блакитного кольору, ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , вартістю 4499, 90 гривень, після чого, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій майнову шкоду на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, надаючи свою оцінку доказам, зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильної кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 діяння за ч. 2 ст. 186 КК України. 
Вважає, що ним були вчинені шахрайські дії відносно потерпілої, яка  добровільно передала ОСОБА_7 майно, що є обов`язковою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а тому оскаржені судові рішення в частині правової кваліфікації слід змінити, призначивши винному покарання за цією статтею із застосуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України.
На думку захисника, суд апеляційної інстанції порушив вимоги кримінального процесуального закону, а  саме статті 359, 405 КПК України, оскільки не розглянув по суті клопотання засудженого, підтримане його захисником, про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог касаційної скарги захисника, просила залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й  визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
При  перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону. 
Зважаючи на вимоги ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Так, залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Що стосується позиції захисника щодо відсутності в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, то вона не заслуговує на увагу, з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні цього кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій суд першої інстанції зробив із додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
В ході судового провадження засуджений ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав, виклавши при цьому свою версію події, яка судом була спростована на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах із дотриманням вимог кримінального процесуального закону. 
Зокрема, вина засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, доведена:
- показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні пояснила, що  вона перебувала неподалік торговельного центру у м. Києві, де до неї підійшов обвинувачений, вирвав із рук мобільний телефон та почав тікати, а в подальшому був затриманий працівниками поліції, повідомила, що обвинуваченого раніше не знала, спростувала добровільність передачі йому майна; 
- даними протоколу проведення слідчого експерименту за участі потерпілої від 18  серпня 2020 року з додатками, під час якого вона на місці події показала та розповіла про обставини вчинення щодо неї кримінального правопорушення;
- протоколом огляду предмету від 21 серпня 2020 року, відповідно до якого оглянуто CD-R диск з відеозаписом події, на якому видно як особа схожа на обвинуваченого відштовхує дівчину та починає швидко йти, а вона намагається його наздогнати.
Крім того, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даними протоколів слідчих дій та іншими доказами.
Дослідивши всі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони є належними, допустимими та у своїй сукупності і взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України.
Апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту, в  тому числі й щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу вказаного кримінального правопорушення, та необхідності перекваліфікації вчиненого на ч. 2 ст. 190 КК України, що є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, дав на них вичерпну відповідь та з наведенням докладних мотивів залишив її без задоволення, належним чином обґрунтувавши прийняте рішення.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Верховний Суд.
Положеннями ст. 186 КК України визначено, що грабіж це відкрите викрадення чужого майна. 
При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим  з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. 
Натомість ст. 190 КК України передбачено, що шахрайство це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. 
З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов'язковості передачі їй майна або права на нього.
Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. При цьому обов'язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього. На відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього. 
За встановлених судами фактичних обставин кримінального провадження, підтверджених доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду у  суді першої інстанції, та перевірених апеляційним судом, засуджений ОСОБА_7 відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_8 всупереч її   волі, тобто вона усвідомлювала протиправність вчинюваних ним дій та намагалась зупинити його, а згодом, залишивши місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядився викраденим на власний розсуд. 
Відсутність добровільності передачі майна потерпілою, усвідомлення цього факту засудженим та спосіб неправомірного вилучення майна є ключовими ознаками для кваліфікації вчиненого саме за ч. 2 ст. 186, а не за ч. 2 ст. 190 КК України.
Жодних доказів заволодіння телефоном потерпілої шляхом обману чи зловживання довірою, і як наслідок добровільності його передачі, окрім показань самого засудженого, які суди правильно розцінили як обраний ним спосіб захисту, матеріали кримінального провадження не містять, тому версія щодо вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, є непереконливою.
За таких обставин дії ОСОБА_7 судами правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, а тому і підстав для застосування ними положень ч. 3 ст. 337 КПК України, на що серед іншого вказує захисник, не було.  
Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50,  65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується посилань захисника щодо порушення апеляційним судом вимог статей 359, 405 КПК України, оскільки колегією не розглянуто клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у  кримінальному провадженні, зокрема відеозаписів з місця вчинення злочину та проведення слідчих експериментів за участю потерпілої та засудженого, то слід вказати, що вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ні сам ОСОБА_7 , ні його захисник, подаючи апеляційні скарги, не заявляли клопотань про повторне дослідження доказів. Більше того, сторона захисту не ставила це питання і під час апеляційного розгляду, а тому такі доводи касаційної скарги захисника є надуманими.
У свою чергу передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому обмежившись в ухвалі аналізом доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. 
За таких обставин, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів касаційного суду не встановила підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                               ОСОБА_3