ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3298/24 Справа № 190/132/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді - Лопатіної М.Ю., 
суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
за участю секретаря - Ніколиної А.П.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року, ухвалене у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор виконавчого комітету П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,–

В С Т А Н О В И ЛА:

Описова частина.
Короткий зміст вимог позовної заяви.
У січні 2022 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, що розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. 05 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 25 років. У листопаді 2021 року він дізнався про те, що зазначену земельну ділянку оброблюють інші особи. В подальшому з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про те, що між ним та ОСОБА_1 09 вересня 2021 року була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року, відповідно до якої договір оренди землі, укладений між ними було розірвано, після чого ОСОБА_1 уклала інший договір оренди земельної ділянки з ФОП ОСОБА_3 . Проте, він додаткову угоду про розірвання договору оренди землі не підписував та доручень на її підписання жодній особі не надавав.
У зв`язку з вищевикладеним, просив визнати неукладеною додаткову угоду між ОСОБА_1 та ним від 09 вересня 2021 року про розірвання договору оренди земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року з кадастровим номером 1224582000:01:003:0016, скасувавши відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1224582000:01:003:0016, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , скасувавши відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою з кадастровим номером 1224582000:01:003:0016, передавши її в його користування.
02 жовтня 2023 року позивач ФОП ОСОБА_4 надав суду заяву про зміну предмету позову, згідно якої просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою з кадастровим номером 1224582000:01:003:0016, шляхом повернення її в його користування, відповідно до умов договору оренди земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року позов ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор виконавчого комітету П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області про повернення земельної ділянки задоволено.
Витребувано на користь ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, що розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, що на праві власності належить ОСОБА_1 .
Розподілено судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ФОП ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2481 грн. та витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 9060,96 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час укладення додаткової угоди від 09 вересня 2021 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року, укладеної між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було відсутнє волевиявлення позивача на укладення цієї угоди, позовні вимоги про повернення земельної ділянки є законними та обґрунтованими.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона ухилилася від проведення судової почеркознавчої експертизи, не надавши для її проведення оригінал оспорюваної додаткової угоди, оскільки оригінал цього договору у неї відсутній, тому надати його вона не мала можливості. При цьому вважає, що саме позивач має довести факт неукладення ним додаткової угоди про припинення договору оренди земельної ділянки, а не перекладати це обов`язок на неї, нівелюючи застосування принципу змагальності.
Доводи і заперечення учасників справи.
Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Представник позивача – адвокат Татарко О.О. в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Мотивувальна частина.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, що розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЯЕ № 160544, виданого 22 лютого 2007 року П`ятихатською районною державною адміністрацією (т. 1 а.с. 12).
05 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 в письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_1 передала ФОП ОСОБА_2 в строкове платне користування належну їй земельну ділянку, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, що розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, строком на 25 років (т. 1 а.с.13).
Згідно інформації в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 січня 2021 року, 09 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 була підписана додаткова угода про розірвання вищевказаного договору оренди землі від 05 жовтня 2013 року. 10 вересня 2021 року право оренди земельної ділянки ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 05 жовтня 2013 року було припинено (т. 1 а.с.16-17).
19 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 в письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_1 передала ФОП ОСОБА_3 в строкове платне користування належну їй земельну ділянку, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, строком на 25 років, що вбачається з копії договору оренди (т.1 а.с.214-217) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №286470900(т1. а.с.213).
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.(частина перша статті 207 ЦК України, тут і далі у редакції, чинній на час укладення спірного договору).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально ( тут і далі в редакції на час укладення спірного договору).
Частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
У разі ж якщо сторони згоди щодо істотних умов договору не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.
Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 23 вересня 2020 року у справі № 396/1857/16 (провадження № 61-17729св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 (провадження № 61-9846св20) та від 14 грудня 2022 року у справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22).
Звертаючись до суду з позовом позивач, посилаючись на те, що оскільки він не підписував додаткову угоду від 09 вересня 2021 року про розірвання договору оренди від 05 жовтня 2013 року, укладеного між ним та власником земельної ділянки – відповідачкою ОСОБА_1 , немає підстав вважати цей договір укладеним, а тому просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ним земельною ділянкою шляхом її повернення. 
Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
Відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнив вимоги, які позивач не заявляв, а саме витребував на користь позивача земельну ділянку, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи заявлені ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги по суті, апеляційний суд виходить з наступного. 
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.
Встановлено, що припинення права оренди земельної ділянки, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, на підставі оспорюваної додаткової угоди від 09 вересня 2021 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 вересня 2021 року (номер запису: 3902287) 
Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19 листопада 2021 року відбулась державна реєстрація нового договору оренди вказаної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 (номер запису: 45235948). 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.
Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.
Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.
Предметом позову позивач ОСОБА_2 визначив вимогу щодо зобов`язання відповідачку усунути перешкоди у користуванні ним земельною ділянкою шляхом її повернення, відповідно до умов договору оренди земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року.
Разом з тим, задоволення зазначеної позовної вимоги без скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, площею 3,6959 га, кадастровий номер 1224582000:01:003:0016, на підставі додаткової угоди від 09 вересня 2021 року та без скасування державної реєстрації нового договору оренди цієї земельної ділянки від 19 листопада 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , не призведе до відновлення порушених право позивача, а тому застосований позивачем спосіб захисту не є ефективним, тобто не є таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення. 
З огляду на викладене, у задоволенні позову ОСОБА_2 має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.
Аналогічний висновок було зроблено Верховним судом у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, провадження № 61-12472св22.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
За змістом частин 1 та 2  ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
За вищезазначених обставин, з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову із наведених у цій постанові мотивів.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор виконавчого комітету П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року 

Судді: