ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 761/9053/21
провадження № 61-6785св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Шевченківська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради;
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федоренка Євгена Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року у складі судді Саадулаєва А. І. та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кулікової С. В., Олійника В. І.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.           Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року Шевченківська окружна прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 про визнаннядоговору недійсним, витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 територіальній громаді Шевченківського району міста Києва належав жилий будинок № 43 разом з вбудованими нежитловими приміщеннями площею 218,2 кв. м по АДРЕСА_2 . 
 
Рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві» з 31 жовтня 2010 року припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в місті Києві раду, зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд Київської міської ради пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів. 
 
Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок в літері «Б» по АДРЕСА_1 разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 218,20 кв. м, включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва.
 
В подальшому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 вказаний будинок разом з нежитловими приміщеннями віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Шевченківська РДА в місті Києві).
 
Відповідно до розпорядження Шевченківської РДА в місті Києві від 09 лютого 2011 року № 80 вказаний об`єкт закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва»).
 
Після цього площу приміщень було уточнено шляхом проведення переобмірів. Площа нежитлових підвальних приміщень (літера Б) в будинку АДРЕСА_1 становить 213,2 кв. м. Приміщення включають в себе групу приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м та групу приміщень № 2 загальною площею 84,2 кв. м, а всього загальна площа по приміщенням групи №№ 1, 2 складає 213,2 кв. м.
 
Київська міська рада не приймала рішень про відчуження зазначених приміщень, однак за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно групу приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м зареєстровано на праві власності за третіми особами як підвал (літера Б) групи приміщень 24 загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
Первинну реєстрацію права власності на спірні приміщення проведено 13 лютого 2017 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, серія  ВКЕ № 235127 , виданого 19 жовтня 2005 року Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради.
 
В подальшому право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Горбуновою Л. В., про що зроблено запис в реєстрі за № 647.
 
Після цього за договором купівлі-продажу № 6 від 05 січня 2018 року ОСОБА_4 відчужив вищевказане майно ОСОБА_1 і право власності на нежитлові приміщення загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .
 
В свою чергу, 05 січня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т. М., предметом якого є зазначені нежитлові приміщення.
 
З відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 липня 2020 року № 062/02/08-4972 вбачається, що Головним управлінням комунальної власності міста Києва, правонаступником якого є цей Департамент, ОСОБА_3 не оформлювалося свідоцтво про право власності серії ВКЕ № 235127 на підвал літера Б (група приміщень № 24), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наказу від 18 жовтня 2005 року № 1957-Н5.
 
Також, з листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «КМ БТІ») від 31 липня 2020 року № 062/14-7972 вбачається, що реєстрація права власності на нежилі приміщення в літері Б (у тому числі і на групу приміщень № 24 площею 129 кв. м) по АДРЕСА_1 не проводилась, запис в реєстровій книзі не здійснювався.
 
За таких обставин відчуження приміщень відбулось поза волею дійсного власника та право власності територіальної громади на майно не припинилося. Тому вказане майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради на підставі пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Оскільки спірне майно було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, тому оспорюваний договір суперечить вимогам статей 317, 319, 321, 583 ЦК України, що в розумінні статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. 
 
Ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття та подальший перехід права власності на спірне майно до третіх осіб, тому вони не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення прав власності територіальної громади міста Києва до отримання у липні 2020 року інформації про те, що ОСОБА_3 не видавалося свідоцтво про право власності та КП «КМ БТІ» право власності за ним не реєструвалося.
 
Враховуючи викладене, Шевченківська окружна прокуратури міста Києва просила:
-    визнати причини пропуску позовної давності поважними;
-    витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення групи приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м (підвал літ. Б) по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 як на підвал (літ. Б) групи приміщень № 24 загальною площею 129 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172330780000);
-    визнати недійсним договір іпотеки, укладений 05 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т. М., зареєстрований в реєстрі за № 10.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, позов Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення групи приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м (підвал літ. Б) по АДРЕСА_1 , право власності, на яке зареєстровано за ОСОБА_1 як на підвал (літ. Б) групи приміщень № 24 загальною площею 129 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172330780000). Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 05 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т. М., зареєстрований в реєстрі за № 10. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що первинна реєстрація права власності на спірні приміщення була проведена 13 лютого 2017 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 жовтня 2005 року, яке не видавалося та не могло бути підставою для набуття ОСОБА_3 права власності. Тобто ОСОБА_3 ніколи не був власником спірних нежитлових приміщень і не мав права розпоряджатися ними, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу. 
 
Оскільки власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а Київська міська рада чи Шевченківська РДА в місті Києві не приймала рішення про відчуження цього майна, тобто відчуження зазначеного майна відбулося за відсутності волевиявлення законного власника, то суди дійшли висновку про його витребування від останнього набувача - ОСОБА_1 на користь Київської міської ради на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
 
05 січня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т. М., реєстраційний номер 11, предметом якого є підвал (літера Б) група приміщень АДРЕСА_3 .
 
Оскільки предмет іпотеки було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, то оспорюваний договір суперечить вимогам статей 317, 319, 321, 583 ЦК України, що в розумінні статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.
 
Фактичне порушення права територіальної громади міста Києва відбулося 13 лютого 2017 року внаслідок первинної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_3 на підставі документів, які не видавалися і не реєструвалися.
 
Про порушення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно прокурору стало відомо у липні 2020 року, а саме під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12017100100007261, після отримання та опрацювання матеріалів реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна, а також інформації з листа Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 липня 2020 року № 062/02/08/-4972 про те, що ОСОБА_3 не оформлювалося свідоцтво про право власності серії ВКЕ № 235127 на підвал літера Б (група приміщень № 24), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наказу від 18 жовтня 2005 року № 1957-Н5.
 
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва довідалася або могла довідатись про порушення прав раніше.
Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував, що ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття та подальший перехід права власності на спірне майно до третіх осіб, тому вони не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення прав власності територіальної громади міста Києва до отримання у липні 2020 року інформації про те, що ОСОБА_3 не видавалося свідоцтво про право власності та КП «КМ БТІ» право власності за ним не реєструвалося.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності.
 
Враховуючи, що звернення прокурора до суду спрямоване на захист прав та інтересів територіальної громади міста Києва на майно, яке перебуває в комунальній власності, факт порушення яких є очевидним, приймаючи до уваги тривалу бездіяльність Київської міської ради в частині захисту таких інтересів територіальної громади, суди дійшли висновку про те, що прокурором належним чином обґрунтовано та з дотриманням вимог статті 56 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статті 23 Закону України «Про прокуратуру» пред`явлено позов в інтересах держави в особі Київської міської ради, як органу, який здійснює представництво територіальної громади міста Києва в даних правовідносинах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Є. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення таухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва.
 
22 червня 2023 року справа № 761/9053/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що кримінальне провадження № 12017100100007261 за фактом незаконного заволодіння спірним нежитловим приміщенням було відкрите 16 червня 2017 року та в рамках цього кримінального провадження ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року було накладено арешт на зазначене нежитлове приміщення. 
 
Оскільки у вказаному кримінальному провадженні перевірялися обставини вибуття з комунальної власності нежитлового приміщення - підвалу (літера Б) групи приміщень 24 загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_1 , то Шевченківська окружна прокуратура міста Києва та Київська міська рада станом на червень 2017 року знали про нібито незаконне заволодіння вказаним майном.
 
Крім того, станом на 01 лютого 2018 року прокуратурі та Київській міській раді було відомо, що Головне управління комунальної власності міста Києва не видавало наказ від 18 жовтня 2005 року № 1957-Н5 та свідоцтво про право власності серії ВКЕ № 235127 від 19 жовтня 2005 року, так як СВ Шевченківського РВ ГУНП у м. Києві направлялися відповідні запити до Київської міської ради та проводилися слідчі дії, а прокуратура здійснювала процесуальне керівництво вказаного кримінального провадження та санкціонувала відповідні слідчі дії.
 
Однак суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що прокурор звернувся до суду з позовом зі спливом позовної давності, не довів, чому саме Шевченківська окружна прокуратура міста Києва, а не Київська міська рада подала позов, а також не довів, що спірне нежитлове приміщення дійсно незаконно вибуло з володіння Київської міської ради.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2023 року Шевченківська окружна прокуратура міста Києва подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Жилий будинок АДРЕСА_1 разом з вбудованими нежитловими приміщеннями площею 218,2 кв. м належав територіальній громаді Шевченківського району міста Києва на підставі рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 (порядковий номер 210 в додатку № 11 таблиці 7 указаного рішення) (т.1 а.с.22-25).
 
Рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві» з 31 жовтня 2010 року припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в місті Києві раду, зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд Київської міської ради пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів (т.1 а.с.26-27). 
 
Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок в літері «Б» по АДРЕСА_1 разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 218,20 кв. м, включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва (порядковий номер 239 в додатку №10 таблиці 6 указаного рішення) (т.1 а.с.28-32).
 
В подальшому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 вказаний будинок разом з нежитловими приміщеннями віднесено до сфери управління Шевченківської РДА в місті Києві (т.1 а.с.33-38).
 
Відповідно до розпорядження Шевченківської РДА в місті Києві від 09 лютого 2011 року № 80 вказаний об`єкт закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (т.1 а.с.39-41).
Після цього площу приміщень було уточнено шляхом проведення переобмірів.
 
На час звернення до суду з позовом площа нежитлових підвальних приміщень (літера Б) в будинку АДРЕСА_1 становить 213,2 кв. м.
 
Приміщення включають в себе групу приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м та групу приміщень № 2 загальною площею 84,2 кв. м, а всього загальна площа по приміщенням групи №№ 1, 2 складає 213,2 кв. м.
 
Тобто судами попередніх інстанцій встановлено, що нежитлові підвальні приміщення загальною площею 213,20 кв. м в будівлі літера «Б» по АДРЕСА_1 , які включають в себе нежитлові приміщення групи приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м, є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, віднесені до сфери управління Шевченківської РДА в місті Києві та закріплені на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».
 
Київська міська рада не приймала рішень про відчуження зазначених приміщень, однак за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно групу приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м зареєстровано на праві власності за третіми особами як підвал (літера Б) групи приміщень 24 загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
Первинну реєстрацію права власності на спірні приміщення 13 лютого 2017 року проведено за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, серія ВКЕ № 235127 , виданого 19 жовтня 2005 року Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (т.1 а.с.51).
 
В подальшому право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л. В., про що зроблено запис в реєстрі за № 647 (т.1 а.с.42-48, 52-54).
 
Після цього за договором купівлі-продажу № 6 від 05 січня 2018 року ОСОБА_4 відчужив вищевказане майно ОСОБА_1 і право власності на нежитлові приміщення загальною площею 129 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.55-56).
 
В свою чергу, 05 січня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т. М., предметом якого є зазначені нежитлові приміщення (т.1 а.с.57-62).
Тотожність нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності, та зареєстрованих на праві власності за ОСОБА_1 підтверджується технічною документацією на них, в тому числі журналами обмірів, наявних в матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 1172330780000, технічним паспортом, складеним ТОВ «Б-Т-І» на замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва», а також копіями поповерхового плану та експлікації внутрішніх площ групи приміщень № 24 з інвентаризаційної справи по АДРЕСА_1 , виконаними Київським міським бюро технічної інвентаризації.
 
З відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 липня 2020 року № 062/02/08-4972 вбачається, що Головним управлінням комунальної власності міста Києва, правонаступником якого є цей Департамент, ОСОБА_3 не оформлювалося свідоцтво про право власності серії ВКЕ № 235127 на підвал літера Б (група приміщень № 24), що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1  на підставі наказу від 18 жовтня 2005 року № 1957-Н5 (т.1 а.с.88-89).
 
Також, з листа КП «КМ БТІ» від 31 липня 2020 року № 062/14-7972 вбачається, що реєстрація права власності на нежилі приміщення в літері Б (у тому числі і на групу приміщень № 24 площею 129 кв. м) по АДРЕСА_1 не проводилась, запис в реєстровій книзі не здійснювався (т.1 а.с.75-77).
 
За таких обставин суди встановили, що відчуження спірних приміщень відбулося поза волею дійсного власника та право власності територіальної громади на майно не припинилося.
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Федоренко Є. В. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.
 
Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
 
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна.
 
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (див. постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив з того, що нежитлові приміщення групи приміщень № 1 загальною площею 129 кв. м (підвал літ. Б) по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 як на підвал (літ. Б) групи приміщень № 24 загальною площею 129 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172330780000), є власністю територіальної громади міста Києва, оскільки Київська міська рада чи Шевченківська РДА в місті Києві не приймали рішення про передачу цього майна у приватну власність, тобто це майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею, у зв`язку з чим суди дійшли висновку про його витребування від останнього набувача - ОСОБА_1 на користь Київської міської ради на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
 
Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.
 
За змістом статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
 
За загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що первинну реєстрацію права власності на спірне майно здійснено 13 лютого 2017 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 жовтня 2005 року, яке у встановленому законом порядку не видавалось та не могло бути підставою для набуття ОСОБА_3 права власності. 
 
За таких обставин, оскільки ОСОБА_3 не був власником спірних нежитлових приміщень і не мав права розпоряджатись ними будь-яким шляхом, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, то й ОСОБА_1 в подальшому не був власником майна і не міг бути іпотекодавцем, а оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, і як наслідок, відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання його недійсними з моменту укладення.
 
За змістом касаційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Є. В. не заперечував висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо обраного позивачем способу захисту та доведеності позову, однак вважає, що прокурор звернувся до суду з позовом зі спливом позовної давності.
 
В суді першої інстанції представник  ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Є. В. заявив про застосування позовної давності до заявлених прокурором в цій справі позовних вимог.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
 
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
 
На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) зазначено, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
 
Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.
 
У справі, яка переглядається, в позовній заяві прокурор посилався на те, що про порушення прав йому стало відомо лише у 2020 році, в ході опрацювання відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 липня 2020 року № 062/02/08-4972, що свідоцтво про право власності ОСОБА_3 не видавалося. 
 
Судами було встановлено, що первинна реєстрація права власності на спірні приміщення була проведена 13 лютого 2017 року за ОСОБА_3 , до цього право власності на вказане майно не реєструвалося. Ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття та подальший перехід права власності на спірне майно до третіх осіб, тому вони не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення прав власності територіальної громади міста Києва раніше.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано відхилив доводи сторони відповідача про пропуск позивачем трирічної позовної давності та правильно виходив з того, що дата внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення автоматично не може свідчити про те, що саме з цієї дати прокурор або Київська міська рада могли дізнатися про те, що спірне майно зареєстроване незаконно вибуло з власності територіальної громади міста Києва.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що кримінальне провадження № 12017100100007261 за фактом незаконного заволодіння спірним нежитловим приміщенням було відкрите 16 червня 2017 року та в рамках цього кримінального провадження ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року було накладено арешт на зазначене нежитлове приміщення, не заслуговують на увагу, так як внесення відомостей до ЄРДР свідчить лише про початок процедури розслідування кримінального правопорушення, натомість ті обставини, що свідоцтво про право власності ОСОБА_3 не видавалося, стали відомі на наступних стадіях розслідування цього кримінального правопорушення.
 
Крім того, в цій справі сторона відповідача не навела переконливих аргументів та судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б спростовували доводи прокурора про те, що Київська міська рада не могла дізнатись про порушення своїх інтересів раніше, оскільки не була стороною правочинів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття та подальший перехід права власності на спірне майно до третіх осіб.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 тощо, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями              77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федоренка Євгена Володимировича залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович