Справа № 454/1918/22                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я. 
Провадження № 22-ц/811/751/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       04 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Матвійчук Галини Михайлівни на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2024 року в складі судді Адамовича М.Я. в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, про визнання права користування житловим будинком,-
встановив:
У серпні 2022 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, про визнання права користування житловим будинком, просять визнати за ними право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Вимоги обґрунтовують тим, що позивачка ОСОБА_1 з 08.08.1995 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням суду від 07.04.2015.
Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є їх спільними дітьми.
ОСОБА_7 з часу укладення шлюбу проживає без реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 , а позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають там без реєстрації з моменту народження.
Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований по АДРЕСА_2 , однак теж проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 .
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані по АДРЕСА_3 та є співвласниками даної квартири, однак постійно проживають по АДРЕСА_1 , оскільки належна їм квартира перебуває в аварійному стані та не може бути реконструйована.
Позивач ОСОБА_3 зареєстрований з відповідачем ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 , проте з народження по даний час проживає по АДРЕСА_1 .
Вважають, що мають право на проживання в житловому будинку по АДРЕСА_1 , оскільки це є єдиним місцем їх проживання та іншого придатного для проживання житла в них немає.
Єдиним власником спірного жила був ОСОБА_8 , який помер та жоден із спадкоємців не зареєстрував право власності на це житло.
В період з 1995 року по 2002 рік ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 самочинно провели реконструкцію житлового будинку по АДРЕСА_1 і такий втратив тотожність з тим, на який за власником ОСОБА_8 було зареєстровано право власності та на даний час ні за ким не зареєстрований. Просили позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області про визнання права користування житловим будинком - відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Матвійчук Г.М., вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю нормам матеріального та процесуального права, без повного та всебічного дослідження обставин справи.
Вважає, що суд надав перевагу факту місця реєстрації позивачів над місцем їх фактичного постійного проживання та не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, стверджує, що позивачі не зберігають постійного місця проживання в іншому жилому приміщенні, оскільки такого жилого приміщення не існує і не існує факту постійного проживання позивачів в іншому жилому приміщенні.
Зокрема, квартира, у якій зареєстровані позивачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 та яку суд визначив, як інше місце постійного проживання визнана аварійною (не придатною для проживання) та такою, що не підлягає відновленню ще у 1992 році, тобто до їх вселення у спірний будинок.
Позивачі лише зареєстровані у відповідній квартирі, однак ніколи не проживали у такій з часу визнання житла аварійним.
Таким чином, з часу укладення шлюбу між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 у 1995 році місцем постійного проживання подружжя був спірний будинок, у якому за період проживання проводилися реконструкції, перебудови та добудови з метою покращення житлових умов всіх осіб, які у ньому проживали.
Аналогічними є і фактичні обставини проживання позивача ОСОБА_3 , який зареєстрований з відповідачем ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 .
Крім цього, житловий будинок на АДРЕСА_2 подружжя придбало під знесення та подальшого влаштування на земельній ділянці комерційної нерухомості, що підтверджується погодженою проектною документацією.
На вказані обставини суд не звернув уваги.
Зазначає, що 13.01.2023 проведено реконструкцію будинку та лише з цього часу відповідачі стали власниками спірного будинку, інший власник будинку із часткою 2/12 ОСОБА_10 не заперечує проти проживання позивачів у спірному будинку.
Суд не взяв до уваги, що момент звернення до суду із даним позовом позивачі не були власниками будинку, а лише такими ж, як і позивачі мешканцями (користувачами) будинку.
Вважає, що у разі відмови у задоволенні позову, суд мав зазначити в який спосіб право позивачів на проживання у спірному будинку буде порушувати право власності відповідачів.
Зазначає, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як діти відповідача ОСОБА_4 набули право на користування спірним будинком з часу народження і зберігають таке по даний час, оскільки пов`язані кровним спорідненням.
При цьому, суд відніс всіх позивачів до кола інших осіб, яких може бути визнано членами сім`ї наймача, якщо вони постійно проживають із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Що стосується права на проживання у спірному будинку ОСОБА_1 , то остання вселилася у будинок як дружина відповідача ОСОБА_4 у 1995 році і жодного дня в іншому приміщенні не проживала, втративши статус дружини, залишилася проживати у будинку та вела спільне господарство із спільними з відповідачами дітьми.
У позивачів немає жодного придатного для проживання житла та єдиним житлом у продовж тривалого часу є спірний будинок.
На думку апелянта, право особи на користування житловим приміщенням може бути підтвердженим рішенням суду про визнання за особою права користування житловим приміщенням, оскільки їх право на проживання у будинку заперечують відповідачі.
Покликається на норми ЖК України у контексті того, що припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням.
Також звертає увагу на судову практику.
Просить скасувати Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2024 рокута ухвалити постанову про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Учасники справи позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також їх представник ОСОБА_11 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представник третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, будучи будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання 04 червня 2024 року не прибули, представник відповідачів ОСОБА_12 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні, інші не повідомили про причину неявки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачі не зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1 , останніми не доведено, що вони з відповідачами, як власниками житлового будинку, ведуть спільне господарство, а позивачка ОСОБА_1 не перебуває в родинних відносинах з відповідачами.
Крім цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_4 та зареєстровані в даному житлі, позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована в даному житлі до укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 та по даний час не змінювала зареєстрованого місця проживання.
При цьому, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано по АДРЕСА_2 , тому визнання за позивачами права на проживання в належному відповідачам житловому будинку буде втручанням у право власності останніх.
Також суд вказав, що неналежний стан житла позивачів, де вони зареєстровані, не є підставою для обмеження права власності відповідачів, оскільки саме вони повинні дбати про належне їм майно.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. 
Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
08.08.1995 між позивачкою ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом від 20.01.2025, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 141 (а.с. 13).
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07.04.2015, справа №454/230/15 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, відповідачці залишено прізвище « ОСОБА_13 » (а.с. 17).
Відповідно до свідоцтва від 15.07.2016, позивачка ОСОБА_1 змінила прізвище з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 » (а.с. 18).
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 є колишнім подружжям, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є спільними дітьми останніх, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 14-15).
Позивачка ОСОБА_1 з 24.02.1994 та позивач ОСОБА_2 з 20.11.1997 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , а позивач ОСОБА_3 з 30.04.2003 по АДРЕСА_2 , що стверджується відповідними записами в паспортах громадян України, витягом з будинкової книги та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №49 від 19.11.2021 (а.с. 6-12).
Згідно із свідоцтвом про право власності від 27.11.2012 та витягу про державну реєстрацію прав від 01.12.2012, за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності по 1/2 частині за кожним на квартину АДРЕСА_4 (а.с. 26-27).
З відповідей №569 від 29.04.2010 та №126 від 13.05.2010 вбачається, що розпорядженням №303 від 14.09.1992 житловий будинок АДРЕСА_5 визнано аварійним (а.с. 32-33).
В свою чергу, з договору купівлі-продажу від 03.09.2002, реєстраційного посвідчення від 13.09.2002 встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 належить житловий будинок по АДРЕСА_2 (а.с. 36-38).
З акту вибору земельної ділянки під розміщення торгово-готельного комплексу від 27.10.2003 та завдання на проектування встановлено, що на належній ОСОБА_4 земельній ділянці по АДРЕСА_2 дозволено та розроблено проект будівництва торгово-готельного комплексу (а.с. 40-45).
В свою чергу, згідно із свідоцтвом про право власності від 20.05.1987, за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 16).
Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 179773050, 179789444, 17975939 від 04.09.2019, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Сокальського районного суду від 19.06.2015 зареєстровано за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_9 по 1/3 частині за кожним (а.с. 19-21).
З акта перевірки проживання осіб №32 від 16.02.2015, відповіді №62 від 30.03.2015, акта про фактичн місце проживання станом на 2022 рік, відповіді №59 від 26.07.2022 встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрвоані та проживають ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а також проживають без реєстрації ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 46-47).
Деякі правовідносини між сторонами врегульовані судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Так, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року позов ОСОБА_16 задоволено частково. Скасовано реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно на: 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , вчинену на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19.06.2015р.; 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_17 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , вчинену на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19.06.2015р.; 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 , вчинену на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19.06.2015р.
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 та залишено цей будинок у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0577га, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться по АДРЕСА_2 та залишено дану земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки несільськогосподарського призначення для будівництва торгово-готельного комплексу, площею 0,0423га, що знаходиться по АДРЕСА_2 та залишено дану земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право на 1/2 частину незавершеного будівництва, яке знаходиться по АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , а саме на 1/2 частину будівельних матеріалів:
- цегла (на вулиці) в кількості 1000 штук;
- кран-балка довжиною близько 6м в кількості 2 штуки;
- бордюри бетонні, довжиною 4м кожна, в кількості 15 штук;
- бордюри бетонні довжиною 4м кожна, в кількості 9 штук;
- коробка плита в кількості 4 штуки;
- сходи бетонні в кількості 4 штуки;
- бетонні перегородки в кількості 2 штуки;
- плити бетонні, розміром 1,5м х 1,5м в кількості 7 штук;
- бетонні стовпи довжиною 8м;
- цегла червона (на вулиці) в кількості 6300 штук;
- плити бетонні для перекриття, довжиною 6м, в кількості 12 штук;
- пісок, що знаходиться в приміщення незавершеного будівництва, об`ємом 2куб.м;
- прути металеві в кількості 20 мотків;
- цеглу, що знаходиться в приміщення незавершеного будівництва, в кількості 7000 штук;
- щебінь масою 2т;
- цеглу, що знаходиться в приміщення незавершеного будівництва на другому поверсі, в кількості 16000 штук;
- плити бетонні в кількості 7 штуки;
- цеглу (на вулиці) в кількості 10000 штук.
Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючою по АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а саме на 1/2 частину будівельних матеріалів:
- дошка розміром 0,05м х 4м, в кількості 86 штук;
- арматура в кількості 160 штук;
- дошка розміром 0,06м х 4м, в кількості 54 штуки;
- дошка розміром 0,04м х 4м, в кількості 102 штуки;
- брус дерев`яний в кількості 212 штук;
- дошку розміром 0,05м х 4м, в кількості 80 штук.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_6 та залишено дану земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , проживаючої по АДРЕСА_7 (тринадцять тисяч триста) грн., що становить половину вартості відчужених автомобілів марки «ГАЗ-3302414», 2008 року випуску, р.н.з. НОМЕР_5 та марки «ВАЗ-21043», 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_6 .
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_7 , що знаходиться в гаражному кооперативі «Сокіл» в м.Сокаль Львівської області.
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частину реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину гаражу № НОМЕР_7 , що знаходиться в гаражному кооперативі «Сокіл» в м.Сокаль Львівської області.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_17 на користь ОСОБА_1 по 2277 (дві тисячі двісті сімдесят сім) грн. 34коп. судових витрат з кожного.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_17 та ОСОБА_6 - задоволено частково.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_16 права власності на 1/2 частину у спільному мані подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а саме на 1/2 частину будівельних матеріалів:
- дошка розміром 0,05м х 4м, в кількості 86 штук;
- арматура в кількості 160 штук;
- дошка розміром 0,06м х 4м, в кількості 54 штуки;
-дошка розміром 0,04м х 4м, в кількості 102 штуки;
- брус дерев`яний в кількості 212 штук; дошка розміром 0,05м х 4м, в кількості 80 штук, визнання спільним майном подружжя ОСОБА_16 та ОСОБА_4 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_1 права на 1/3 реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_1 .
В решті рішення суду залишено без змін.
Постанова Апеляційного суду Львівської області від 05.09.2018 залишена без змін постановою Верховного Суду від 15.07.2020 (а.с. 68).
Зазначене беззаперечно слідує із матеріалів справи, відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Звертаючись із позовними вимогами, позивачі, як колишня дружина відповідача ОСОБА_4 , а також його діти, вважають, що мають право на проживання в житловому будинку по АДРЕСА_1 , оскільки це є єдиним місцем їх проживання та іншого придатного для проживання житла в них немає, просять у судовому порядку визнати за ними право користування таким житловим будинком.
За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Колегія суддів виходить з того, що будь які докази протиправного вселення чи вселення без дозволу, позивачів у житловий будинок на АДРЕСА_1 , у тому числі, як колишніх членів сім`ї одного із власників будинку, відповідача ОСОБА_4 у матеріалах справи відсутні.
Іншими словами, усі позивачі, а саме колишня дружина одного із власників будинку ОСОБА_1 , а також його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселилися у житловий будинок на АДРЕСА_1 на відповідній правовій підставі.
Судом встановлено, що власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 - частка 3/12, ОСОБА_4 - частка 5/12, ОСОБА_5 - частка 2/12, ОСОБА_10 .З - частка 2/12, реєстрація права спільної часткової власності за співвласниками проведена приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. 13.01.2023 на підставі заяви співвласників про розподіл часток у спільній власності.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Приписами статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Дійсно у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі
№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Однак, судом не встановлено наявність на розгляді в суді вимог співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 до позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення першкод у користуванні цим будинком.
Поряд з цим, колегія суддів виходить з того, що при розгляді даної справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору у цілому.
Так, згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»  п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).
Таким чином, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Колегія суддів все ж звертає увагу на те, що предметом даного спору не є будь які вимоги окремого власника чи усіх співвласників майна, зокрема, житлового будинку до відповідних осіб, власне позивачі, які не є власниками будинку, просять про захист свого права на користування таким.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
З наведеного слідує, що на момент звернення до суду порушення, невизнання або оспорювання права особи, яка звертається за захистом, вже має мати місце. Захист права на майбутнє законом не передбачено.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що на час розгляду справи, у тому числі на стадії апеляційного перегляду, будь які докази про те, що права, свободи та законні інтереси позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 порушуються чи оспорюються відповідачами, у матеріалах справи відсутні, а судом не встановлені. 
Зокрема, будь які докази конфліктних ситуацій, недопущення до будинку, наявність першкод користуванням таким, позивачі не надали.
Натомість, обґрунтовуючи свої вимоги та наводячи відповідні аргументи, позивачі послідовно та у логічному зв`язку доводять факт свого безперервного проживання у спірному будинку за адресою:  АДРЕСА_1 .
Іншими словами, ні відповідачі, ні самі позивачі не зазначають про відповідні перешкоди чи неможливість проживання у будинку на АДРЕСА_1 , навпаки останні стверджують про тривалість проживання там та безперервність такого факту у часі.
З врахуванням наведеного колегія суддів приходить переконання про те, що відповідна матеріально-правова вимога, як можливий захист порушеного права чи інтересу позивачів є пред`явленою передчасно, з врахуванням чого не може бути задоволеною на майбутнє. 
Таким чином, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів, встановивши передчасність відповідної вимоги не надає правової оцінки відповідним доводам та обгрунтуванням позивачів спірних правовідносин та обставин.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Матвійчук Галини Михайлівни - залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2024 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 червня 2024 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк