ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/445/24                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 червня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін,  апеляційну скаргу Державної судової адміністрації у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області та Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
                                                       В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
12.01.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області (далі відповідач 1) та Державної судової адміністрації України (відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо невиплати належного розміру суддівської винагороди за період з 01.12.2023 по 31.12.2023 та про стягнення з відповідачів недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.12.2023 по 31.12.2023 включно у сумі 96 624 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є суддею Канівського міськрайонного суду Черкаської області та з 24.02.2022 мобілізований до лав Збройних Сил України. Проте, починаючи з 19.07.2022 суддівська винагорода позивачу не виплачується у зв`язку з набранням чинності з 19.07.2022  Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», що є, на його думку, порушенням статті 135 Закону України  «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальним законом щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди.
Крім того, зазначив, що вважає протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не нарахування та не виплати йому суддівської винагороди, оскільки з огляду на приписи  ст.130 Конституції України  питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно  ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів. Також посилається на рішення Ради суддів України від 05.08.2022 №24 «Щодо виплати суддівської винагороди, надання відпустки суддям в умовах воєнного стану». При цьому, на думку позивача, належним способом захисту порушеного права на отримання суддівської винагороди, є саме стягнення з відповідача невиплаченої суддівської винагороди.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.12.2023 по 31.12.2023; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області  нарахувати та виплатити судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 суддівську винагороду з 01.12.2023 по 31.12.2023 включно з відрахуванням обов`язкових податків і зборів. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з  того, що позивач як суддя не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм  Конституції України  та  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.
Позивач судове рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржував, проте подав відзив на апеляційну скаргу відповідача 1.
Відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати судове рішення та відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законодавством, оскільки позивач увільнений від роботи у зв`язку із перебуванням на військовій службі зі збереженням місця роботи, посади і середньої заробітної плати на період проходження військової служби. 
Крім того, апелянт наголосив, що Канівський міськрайонний суд Черкаської області не припиняв свою роботу зі здійснення правосуддя з початку повномасштабної агресії РФ. Збереження роботодавцем заробітної плати працівникам, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності  Законом № 2352-ІХ  слід припинити, із збереженням лише місця роботи (посади). Позивач, не здійснюючи правосуддя, не має права на отримання саме суддівської винагороди, оскільки отримує грошове забезпечення як військовослужбовець ЗСУ. Крім того, за ним зберігається посада судді, що і є дотриманням конституційних гарантій незалежності судді, у зв`язку із чим дії Територіального управління щодо позивача є правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України. З вказаних підстав просив у задоволенні позову відмовити.
Посилаючись на положення  Конституції України,  КЗпП України,  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», апелянт вважає, що не допустив протиправної бездіяльності та діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих повноважень.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження без виклику сторін.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України було введено воєнний стан, який на сьогоднішній день подовжено.
Відповідно до рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану опублікованих Радою Суддів України 02.03.2022 процесуальні строки за можливістю продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.
Беручи до уваги викладене, через те, що визначений законом строк розгляду справи сплив під час перебування колегії суддів у відпустці, колегія суддів з урахуванням запровадження на території України воєнного стану вважає за необхідне продовжити строк розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Указом Президента України 265/2020 від 02.07.2020 позивач ОСОБА_1 призначений на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
Наказом Канівського міськрайонного суду від 13.07.2020 № 61-о встановлено ОСОБА_1 з 09.07.2020 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до вимог Указу Президента України  Про загальну мобілізацію  від 24.02.2022 № 69/2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації.
Наказом Канівського міськрайонного суду від 25.02.2022 №2-а увільнено суддю Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 від роботи з 25.02.2022 у зв`язку з зарахуванням до складу Сил територіальної оборони Збройних Сил України та добровольчих формувань територіальних громад із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня звільнення з військової служби.
19.07.2022 набрав чинності Закон України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»  від 01.07.2022 р. №2352-ІХ, яким у частині третій  статті 119 Кодексу законів про працю України  слова  зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток  замінено словами  зберігаються місце роботи і посада.
У вересні 2022 року позивач звернувся з заявами до відповідачів, в яких просив повідомити причини невиплати суддівської винагороди та здійснити виплату суддівської винагороди у відповідності до вимог Закону України  «Про судоустрій і статус суддів»  та рішення Ради суддів України від 05.08.2022 №24.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області листом від 11.10.2022 № 04-1460/22 повідомило позивача, що  Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ  «Про внесення змін до деяких законодавчих акті України щодо оптимізації трудових відносин»  внесено зміни до частини третьої  статті 119 Кодексу законів про працю України, якими передбачається виключення положення щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі укладення нового контракту на проходження військової служби, особливого періоду на строк до його закінчення або до дня звільнення. Збереження роботодавцем заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності  Законом № 2352-ІХ  слід припинити, із збереженням лише місця роботи (посади). Зазначено, що відповідно до статті 135 Закону України  «Про судоустрій і статус суддів»  суддівська винагорода виплачується суддям які здійснюють правосуддя. Відповідно до наказу голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.02.2022 № 2-а  Про увільнення судді ОСОБА_1 від роботи у зв`язку зі зарахуванням до складу Сил територіальної оборони ЗСУ та добровольчих формувань територіальних громад  позивача увільнено від роботи з 25.02.2022 із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Отже, в період з 25.02.2022 по 18.07.2022 включно, позивачу не виплачувалася суддівська винагорода, але зберігалася середня заробітна плата. Повідомлено також, що з 19.07.2022 призупинено збереження середнього заробітку в період проходження військової служби.
12.01.2024 позивач, вважаючи бездіяльність відповідачів щодо не виплати належного розміру суддівської винагороди за період з 01.12.2023 по 31.12.2023 протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами,  і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Так, частиною 1 статті 6 КАС України, визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального  права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (частини 2-4 ст.242 КАС України). 
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, суд при прийнятті рішення у справі має керуватися принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, та постановляти рішення у відповідності до норм матеріального права, дотримуючись норм процесуального права, після повного і всебічного з`ясування обставин у справі які мають бути підтверджені відповідними доказами.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується  Конституцією  і законами України.
В силу  статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає  Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII  (далі - Закон №1402-VIІІ).
За частинами першою, другою  статті 4 Закону № 1402-VIII  судоустрій і статус суддів в Україні визначаються  Конституцією України  та законом.
Зміни до цього  Закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч.ч.1, 2  ст.135 Закону №1402-VIII  суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 1 частини 3  статті 135 Закону №1402-VIII  передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин 4, 5, 7, 8  статті 135 Закону №1402-VIII  до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років  30 відсотків, більше 15 років  40 відсотків, більше 20 років  50 відсотків, більше 25 років  60 відсотків, більше 30 років  70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною 9  статті 135 Закону №1402-VIII  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
З 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин  від 01.07.2022  р. №2352-ІХ, яким у частині третій  статті 119 Кодексу законів про працю України  слова  «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток»  замінено словами  «зберігаються місце роботи і посада».

Висновки суду.
Отже, зі системного аналізу ч.2  ст.130 Конституції України  та ч.1  ст.135 Закону №1402-VIII  судом встановлено, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України  «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5  статті 48 Закону №1402-VIII  забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим  законом  і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
Через прийняття Закону України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»  від 01.07.2022  р. №2352-ІХ, у  статтю 119 КЗпП України  внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Аналізуючи вказані норми закону, керуючись положеннями ст.ст.6, 7 та 308 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних та часткове їх задоволення.  
Так, рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №3-рп/2013 закріплено, що визначені  Конституцією  та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
У рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою  статті 55 Основного Закону України; положення  Конституції України  стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними  Основним Законом України  складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених  Конституцією України  гарантій незалежності суддів.
Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) також вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у  статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень  Конституції України  свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше  на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Отже, Закон №1402-VIII  передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, а перебування позивача на військовій службі не є таким випадком коли має бути припинена (обмежена) виплата суддівської винагороди.
Частина 10  статті 135 Закону №1402-VIII  встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Апелянтом вказане не спростовано.
Крім того, судом першої інстанції правильно враховану праві позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03.11.2022 у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22), а саме, те що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог  Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».  
Таким чином, висновки суду першої інстанції апелянтом не спростовані, тому і доводи апелянта колегією суддів не приймаються до уваги.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316,  321,  322,  325 КАС України, апеляційний суд , -    
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Держвної судової адміністрації у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області та Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області та Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,  залишити  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    

                                                                              

Колегія суддів:                                                                                         О.В. Карпушова 

                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                    В.В. Файдюк