ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 квітня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/11702/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Малиш Н.І.,     

          розглянувши в порядку письмового провадження   в місті Дніпрі  апеляційну скаргу ОСОБА_1    
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 03.01.2024, (суддя суду першої інстанції Калугіна Н.Є.), прийняте в порядку письмового провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/11702/23  за позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів, 

УСТАНОВИВ:
          30 травня 2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: 
          - визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за час затримки розрахунку з 25.02.2023 по 03.05.2023;
          - стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 25.02.2023 по 03.05.2023 у розмірі 39 981,96 грн.
          Адміністративний позов обґрунтований тим, що при звільненні зі служби відповідач несвоєчасно виплатив на користь позивача компенсацію за речове майно, відтак для відповідача настає відповідальність визначена ст. 117 КЗпП, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
          Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 03.01.2024 відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
          Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову.
          Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів  позову, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
          Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 25.02.2023 була виключена наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2023 №59 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . У витязі про звільнення зазначено, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 виплатити грошову компенсацію вартості за неотримання речового майна y розмірі 61407,35 гривень. В день звільнення, 25.02.2023, зазначена виплата зроблена не була.
           03.05.2023 військовою частиною НОМЕР_4 здійснено перерахування позивачу відповідної грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 60 486,24 грн.
          Вважаючи, що з боку відповідача мало місце порушення строків повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 61 407,35 грн) з 25.02.2023 по 03.05.2023 у сумі 61 407,35 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач надаючи згоду на проведення розрахунків за неотримане речове майно після надходження коштів на рахунки військової частини, фактично погодилась її звільнити із особового складу військової частини без проведення такого розрахунку. Тобто, надавши згоду (власне волевиявлення) на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, військовослужбовець фактично знімає з роботодавця відповідальність, що передбачена ст. 117 КЗпПУ, щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
          Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
          Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
          Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
          З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
          Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
          За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
          Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
          У цій справі судом встановлено, що при звільнені відповідачем грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачена позивачу. Перерахування відповідачем коштів як грошової компенсації за неотримане речове майно на картковий рахунок позивача здійснено 03.05.2023 в сумі 60486,24 грн, відповідно до виписки по банківському рахунку позивача, відкритому у АТ «КБ «Приватбанк».
          Так,  Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій вирішувалось питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Верховний Суд вирішуючи вказану справу зазначив, що для цього належить визначити правову природу такої компенсації та строки її виплати. Відтак, судова палата, проаналізувавши законодавчі приписи, висновки Конституційного Суду           України та Верховного Суду, в пунктах 47 - 56 постанови дійшла до такого.
          "47.Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
          48.Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першоїстатті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
          49.Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
          50.Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
          51.Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
          52.Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
          53.Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
          54.Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінністатті 116 КЗпП України.
           55. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.
          56.Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)."
           ОСОБА_1 звільнена з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2023 №59.
          Водночас, відповідно до рапорту позивача від 09.02.2023, ОСОБА_1 відмовилась від отримання належного їй речового майна, та погодилась отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно після надходження коштів на рахунок військової частини.
          Відповідно до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
          Згідно зі змістом рапорту від 09.02.2023, позивач надаючи згоду на проведення розрахунків за неотримане речове майно після надходження коштів на рахунки військової частини, фактично погодилась її звільнити із особового складу військової частини без проведення такого розрахунку.
          Отже, до проведення з військовослужбовцем усіх необхідних розрахунків такий не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, надавши згоду (власне волевиявлення) на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, військовослужбовець фактично знімає з роботодавця відповідальність, що передбачена ст. 117 КЗпПУ, щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
          При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надання позивачем згоди на отримання компенсації за неотримане речове майно після надходження коштів на рахунки військової частини НОМЕР_1 є її волевиявленням, яке розцінюється судом в контексті положень абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008.
          З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
          З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ж законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни чи скасування судового рішення відсутні. 
          Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 в адміністративній справі № 160/11702/23 – залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.  

   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш