П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/29380/23	

Суддя першої інстанції: Василяка Д.К.
 Час  та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса
 Повний текст судового рішення складений 18.12.2023р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі   колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Єщенка О.В., Яковлєва О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року у справі за позовом    ОСОБА_1 до   військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26.10.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1  про визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати йому середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2023р. по 28.07.2023р.; зобов`язання нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.05.2023р. по 28.07.2023р. у сумі 144052,55грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважає, що станом на день звільнення 10.05.2023р. зі служби йому не було виплачено грошове забезпечення в сумі 144058,19грн., а вказані кошти були перераховані йому 13.05.2023р. в сумі 73369,20грн., 21.06.2023р. в сумі 18753,51грн., 29.07.2023р. в сумі 51935,48грн. Оскільки, згідно положень  ст. 117 КЗпП України з ним не було проведено остаточного розрахунку (не виплачено усі належні до виплати суми) в день звільнення, він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 11.05.2023р. по 28.07.2023р.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2023р. по 28.07.2023р.; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.05.2023р. по 28.07.2023р. у сумі 38722,52грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував норми КЗпП України до взаємовідносин щодо проходження військової служби, а тому відсутні підстави вважати протиправною бездіяльність військової частини щодо своєчасного розрахунку позивача при звільненні. Крім того, при вирішенні справи суд першої інстанції порушив вимоги Закону України «Про державну таємницю».
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2023р. №131, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення з 10.05.2023р. /а.с.25/
Листом військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2023р. №1760/1411 повідомлено позивача про те, що станом на день звільнення 10.05.2023р. ОСОБА_1 зі служби йому не було виплачено грошове забезпечення в сумі 144058,19грн., а вказані кошти були перераховані йому 13.05.2023р. в сумі 73369,20грн., 21.06.2023р. в сумі 18753,51грн., 29.07.2023р. в сумі 51935,48грн. /а.с.28/
Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено остаточний розрахунок грошового забезпечення при звільнені з військової служби, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Перевіривши матеріали справи судова колегія приходить до наступних висновків.
Приписами ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми ст.116 та ст.117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі №340/401/20.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Даний правовий висновок викладено у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17.
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2023р. №131 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення з 10.05.2023р., а належні суми грошового забезпечення під час звільнення остаточно виплачено тільки 29.07.2023р. 
Отже, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.05.2023р. (наступний день після звільнення) по 29.07.2023р. (день проведення остаточного розрахунку), а не по 28.07.2023р., як помилково зазначено позивачем в позові.
При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку, що належить сплатити позивачу за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100  затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно п.8 якого нарахування виплат,  що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення  середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.  Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин), а у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2023р. №400 середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 1179,39грн. (71942,77/61). /а.с.69/
Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума належних ОСОБА_1 при звільненні виплат грошового забезпечення мала складати 144058,19 грн. 
При цьому, 13.05.2023р. позивачу виплачено кошти в сумі 73369,20грн., 21.06.2023р. в сумі 18753,51грн., 29.07.2023р. в сумі 51935,48грн.
Відтак, з 11.05.2023 по 13.05.2023 сума невиплачених коштів при звільненні складала 144058,19грн., тобто 100% від загальної належної до виплати при звільненні суми; з 14.05.2023 по 21.06.2023 ця сума складала 70688,99грн. (49,07%); з 22.06.2023 по 28.07.2023 ця сума складала 51935,48 грн. (36,05%).
Отже, виходячи з принципу пропорційності достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:
за період з 11.05.2023р. по 13.05.2023р. у розмірі 2358,78грн. (1179,39грн. х 2 календарних дні);
за період з 14.05.2023р. по 21.06.2023р. у розмірі  21991,61грн. (1179,39грн. х 38 х 49,07%);
за період з 22.06.2023р. по 29.07.2023р. у розмірі  15731,29грн. (1179,39грн. х 37 х 36,05%).
Отже, загальна сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача становить 40081,68грн., з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи вимог Закону України «Про державну таємницю», колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 1 ст.1 Закону України «Про державну таємницю» визначено, що державна таємниця – вид таємної інформації, що охоплює відомості  у  сфері  оборони, економіки,  науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення  яких  може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.
Відповідно до ст.18 Закону України «Про державну таємницю» з метою охорони державної таємниці впроваджуються: єдині вимоги до виготовлення, користування, збереження, передачі,  транспортування та обліку матеріальних носіїв секретної інформації; дозвільний порядок провадження державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами,  установами та організаціями діяльності, пов`язаної з державною таємницею.
Згідно із ст.20 Закону України «Про державну таємницю» державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації мають право провадити діяльність, пов`язану з державною таємницею, після надання їм Службою безпеки України спеціального дозволу на  провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею.
Таким чином, у разі виникнення обставин, коли для вирішення справи суд має надати оцінку документам, які містять інформацію з грифом секретності, а у судді спеціальний доступ до державної таємниці відсутній, що унеможливлює повний та всебічний розгляд справи за даних обставин, зазначене є підставою для передачі справи на повторний автоматизований розподіл з метою визначення складу суду, який має спеціальний  доступ до державної таємниці.
Разом з тим, в обґрунтування доводів заперечень на позов, а також до апеляційної скарги апелянтом до органу режимно-таємної роботи Одеського окружного адміністративного суду, П`ятого апеляційного адміністративного суду не надано будь-яких доказів у справі, що містять державну таємницю, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги.
Водночас, згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову, дотримав норми процесуального права, але неправильно визначив період та спосіб захисту порушеного права позивача, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає зміні.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України та відстрочена апелянту, згідно з ст.133 КАС України, сплата судового збору до ухвалення судового рішення у справі за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.133, 139, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2023 року по 29 липня 2023 року у розмірі 40081 (сорок тисяч вісімдесят одна) грн. 68 коп., з урахуванням обов`язкових відрахувань».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Державної судової адміністрації України на рахунок №:UA908999980313111256000026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030106, судовий збір в розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.В. Єщенко    О.В. Яковлєв