УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/5/23 Головуючий у 1-й інст. Чуб І. А. 
Категорія 60 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 272/5/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності та визнання права власності у порядку спадкування, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чуба І.А. у м. Андрушівці,
в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила: 
- скасувати державну реєстрацію та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 3,3238 га, розташовану на території Волосівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1820382000:04:000:0033, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 957452618203, номер запису про право власності 15140008, дата державної реєстрації 17.06.2016, та визнати за нею право власності у порядку спадкування на 1/2 частину вказаної земельної ділянки;
- скасувати державну реєстрацію та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 3,4486 га, розташовану на території Волосівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1820382000:03:000:0009, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 957457618203, номер запису про право власності 15140129, дата та час державної реєстрації 17.06.2016, та визнати за нею право власності у порядку спадкування на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. Також просила стягнути із відповідача на її користь судові витрати, пов`язані із розглядом справи. 
Позов мотивувала тим, що рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 24.01.2018 (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 26.03.2018) позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано за ним право власності на житловий будинок, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, земельну ділянку площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовлено. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовлено. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, третя особа - Андрушівська державна нотаріальна контора Житомирської області, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом відмовлено. 
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18.06.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_1 , скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 18.06.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом скасовано, справу в цій частині направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 28.09.2020 скаргу ОСОБА_1 задоволено, частково. 
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24.01.2018 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом скасовано та ухвалено у даній частині нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності за заповітом від 18.03.1998 на 8/36 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Визнано за ОСОБА_2 право власності за заповітом від 28.11.2001 на 10/36 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно та про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом задоволено частково. 
Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини за заповітами після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності за заповітом від 18.03.1998 на 8/36 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті батька   ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності за заповітом від 28.11.2001 року на 10/36 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2016 Андрушівського державною нотаріальною конторою Житомирської області ОСОБА_2 , після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається із права на земельну часту (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Волосівське», розміром 3,51 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та знаходиться у с. Волосів Андрушівського району Житомирської області. 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2016 Андрушівською державною нотаріальною конторою Житомирської області Ломачуку В.М., після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається із права на земельну часту (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Волосівське», розміром 3,51 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та знаходиться у с. Волосів Андрушівського району Житомирської області. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
03 грудня 2020 року вона звернулася в Андрушівську державну нотаріальну контору із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) у землі КСП «Волосівське», яке залишилося після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Постановою державного нотаріуса Андрушівської державної нотаріальної контори Фещук В.А. №563/02-31 від 29.12.2020 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) у землі КСП «Волосівське» Андрушівського району Житомирської області, яке залишилося після її батька ОСОБА_7 та у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) у землі КСП «Волосівське» Андрушівського району Житомирської області, яке залишилося після її матері ОСОБА_8 . 
Причиною відмови у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами стало те, що в архіві земельного відділу наявні технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж двох земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 загальною площею 3,3238 га та 3,4486 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Волосівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, кадастрові номери земельних ділянок відповідно 1820382000:04:000:0033 та 1820382000:03:000:0009. 
Вказані технічні документації були виготовлені на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), які перебували в колективній власності КСП «Волосівське» Андрушівського району в розмірі 3,51 в умовних кадастрових гектарах кожна, викладені на спеціальних бланках нотаріального документа серії НАІ 539648 та НАІ 539649, реєстри №№ 433,434, виданих ОСОБА_2 та сертифікатів на земельну частку (пай) серія ЖТ №№0111873, 0111872, виданих 20 лютого 1997 року на ім`я відповідно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 згідно рішення Андрушівської районної державної адміністрації №4 від 11.01.1997. 
Відповідно, при таких обставинах нотаріусом було повідомлено про неможливість видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), оскільки право перестало існувати після видачі 05 травня 2016 року вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, винесення в натуру (на місцевість) меж сформованих земельних ділянок та проведення державної реєстрації згідно документації із землеустрою з визначенням її площі, меж, кадастрового номера та інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру.
Ухвалою районного суду від 06.06.2023 було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна.
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Скасовано державну реєстрацію та припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,3238 га, кадастровий номер 1820382000:04:000:0033 та на земельну ділянку, площею 3,4486 га, кадастровий номер 1820382000:03:000:0009. А також вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі, Позивачка просить рішення місцевого суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи. 
Зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що вона, як спадкоємець за заповітом, позбавлена можливості оформити спадщину в позасудовому порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, за місцем заведення спадкової справи, оскільки 15 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8 на дві земельні ділянки площею 3,51 умовних кадастрових га кожна без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), які знаходяться у с. Волосів Андрушівського району Житомирської області та належали спадкодавцям (кожному по одній земельній ділянці) на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай). 
Відповідно, після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 виготовлені технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж двох земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею: 3,3238 га та 3,4486 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Волосівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, кадастрові номери земельних ділянок відповідно 1820382000:04:000:0033 та 1820382000:03:000:0009. Вказані технічні документації були виготовлені на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), які перебували в колективній власності КСП «Волосівське» Андрушівського району в розмірі 3,51 в умовних кадастрових гектарах кожна, викладені на спеціальних бланках нотаріального документа серії НАІ 539648 та НАІ539649, реєстри №№ 433,434 Ломачуку В.М. та сертифікатів на земельну частку (пай) серія ЖТ №№0111873, 0111872, виданих 20 лютого 1997 року на ім`я відповідно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Не зважаючи на скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, які були на ім`я ОСОБА_2 , на підставі постанови Житомирського апеляційного суду від 28.09.2020, їй нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, що підтверджується Постановою державного нотаріуса Андрушівської державної нотаріальної контори Фещук В.А. №563/02-31 від 29 грудня 2020 року (копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії міститься в матеріалах справи).
Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса, в оформленні права на спадщину.
Разом з тим, в матеріалах даної цивільної справи міститься ряд належних та допустимих доказів, які підтверджують, що за життя спадкодавець ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Сертифікату мав право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Волосівське", розміром 3,51 умовних кадастрових гектара, розташовану у с. Волосів, Андрушівського району, Житомирської області та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Сертифікату мала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Волосівське", розміром 3,51 умовних кадастрових гектара, розташовану у с. Волосів, Андрушівського району, Житомирської області. 
Однак, у зв`язку з тим, що дане право перестало існувати після видачі 05 травня 2016 року вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, винесення в натуру (на місцевість) меж сформованих земельних ділянок та проведення державної реєстрації згідно документації із землеустрою з визначенням її площі, меж, кадастрового номера та інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру вирішити дане питання в позасудовому порядку не має можливості
У поданому відзиві, ОСОБА_2 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, просить залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та надали пояснення, які відповідають доводам скарги.
Відповідач та його представник скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні із підстав зазначених у поданому відзиві. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 3, 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За приписами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. 
Статтями 22, 23 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент вказаних правовідносин) передбачено, що право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права (статті 81, 116, 125 ЗК України).
За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) і здійснюється спадкування за заповітом або за законом (частина 1 статті 1217 ЦК України).
Згідно положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 10 червня 2022 року у справі №750/519/21 (провадження №61-14957св21) зазначив, що згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права (пункт 1 частини третьої статті 152 ЗК України). 
Земельний кодекс України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акту на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України».
У правовому висновку Верховного Суду, який міститься у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №692/565/21 (провадження №61-7303св22), вказано, що посилання позивача на те, що за нею слід визнати право власності на конкретно визначену земельну ділянку №НОМЕР_2, якій присвоєно кадастровий номер 7120689000:03:002:0620, що значиться за спадкодавцем, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, є передчасними, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином у встановленому законом порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі.
Відмовляючи у задоволенні позову у частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельних ділянок, які у порядку спадкування були набуті у власність відповідачем після смерті спадкодавців ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів набуття спадкодавцями при житті права власності на спірні земельні ділянки, а тому вони не входять до складу спадщини, яка відкрилася після їх смерті.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне.
Батьки сторін: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 при житті набули, кожен, лише право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Волосівське», розміром 3,51 умовних кадастрових гектара, розташовану у с. Волосів Андрушівського району Житомирської області. Докази набуття останніми права власності на спірні земельні ділянки у матеріалах справи відсутні.
Тому, позивачем та відповідачем успадковується лишесаме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору і ухваленні рішення про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 07 червня 2024 року.