ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5571/24 Справа № 184/295/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 184/295/23
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.,
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод»,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, по апеляційній скарзі позивачки ОСОБА_1  на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. у місті Покрові Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 08 березня 2024 року, -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2023 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» (надалі - ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод») про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка працювала в ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» на посаді підсобного робітника ремонтно-будівельної служби. 
04 жовтня 2022 року позивачку було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, на підставі наказу № 14к від 04 жовтня 2022 року, що підтверджується записом у трудовій книжці (номер запису 23), але у день звільнення з нею не було проведено розрахунок при звільнені у строки передбачені ст. 116 КЗпП України, таким чином позивачка вважає порушеним її конституційне право на отримання заробітної плати у встановлені законом строки та підлягає захисту.
Позивачка зазначає, що індивідуальними відомостями про застрахованих осіб форми ОК-5 від 25 жовтня 2022 року з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровської області, стверджується сума нарахованої відповідачем заробітної плати за грудень 2021 рік у сумі 9 468,06 грн., за січень 2022 року у сумі 8 114,85 грн., за лютий 2022 року у сумі 8 114,82 грн., які підлягали виплаті за вирахуванням податку на доходи 18% та військового збору 1,5%, а саме: за грудень 2022 року 5 621,79 грн. (02 березня 2022 року позивачем частково було виплачена заробітна плата за грудень 2021 року у сумі 2 000,00 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 відкритому в ТВБВ № 10003/0477 Філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк»), за січень 2022 року у сумі 6 532,46 грн., за лютий 2022 року у сумі 6 532,43 грн. 
Окрім того, залишається невиплаченою сума компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 1 316,17 грн. 
Отже, заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі на день звільнення та подання позову складає 20 002,85 грн.
Також, позивачка зазначає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців та надає суму розрахунку відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а саме за 89 робочих днів у сумі 37 037 грн. 35 коп.
Також позивачка вважає, що у зв`язку з діями відповідача щодо несвоєчасної виплати їй заробітної плати, відповідач має компенсувати їй моральну шкоду, розмір якої вона визначила у 5 000 грн.
На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» на її користь заробітну плату у сумі 18 686,68 грн., компенсацію за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 1 316,17 грн, середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в сумі 37 037 грн. 35 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» на її користь сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, за відсутності достатніх доказів, дійшов висновку про те, що згідно наказу № 17/09-21 від 17 вересня 2021 року, підприємство відповідача оголосило їй неповний робочий тиждень з робочими днями понеділок з 01 грудня 2021 року, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження встановлення позивачці неповного робочого тижня. При цьому надані відповідачем без зазначення дати складення копії табелів обліку використання робочого часу за спірні місяці, у яких відображена робота позивачки один день на тиждень (неповний робочий час), суперечить даним графи 22 «Додатку про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам». 
Суд не надав належної оцінки Індивідуальним відомостям про застрахованих осіб форми ОК-5 від 25 жовтня 2022 року з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровської області, якими стверджується сума нарахованої відповідачем заробітної плати за грудень 2021 рік у сумі 9 468,06 грн., за січень 2022 року у сумі 8 114,85 грн., за лютий 2022 року у сумі 8 114,82 грн. Кількість трудових днів за грудень 2021 року становить 30 днів, за січень 2022 року - 31 день, за лютий 2022 року - 28 днів, що підтверджує суми нарахованої позивачці заробітної плати у розмірі, визначеному позивачкою в позовній заяві.
Також вказує що відповідач не підтвердив певними засобами доказування здійснення виправлення помилки, нібито допущеної бухгалтером відповідача при нарахуванні позивачці заробітної плати, яка полягає у зайвому нарахуванні премії за грудень 2021 року, січень 2022 року та лютий 2022 року, всього в розмірі 21 155,48 грн., про що зазначено в наказі № 17/04-23/2 від 17 квітня 2023 року, який виданий через сім місяців після звільнення позивачки. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії наказу ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» № 31-к від 12 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_1 працювала у вказаному підприємстві на посаді підсобного робітника ремонтно-будівельної служби з 12 листопада 2020 року.
Згідно до наказу ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» № 17/09-21 від 17 вересня 2021 року, підприємство оголосило позивачці ОСОБА_1 неповний тиждень з робочими днями - понеділок з 01 грудня 2021 року.
Відповідно до відомостей про ознайомлення з наказом ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» №17/09-21 від 17 вересня 2021 року позивачка була ознайомлена з цим наказом.
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , на підставі наказу № 14к від 04 жовтня 2022 року, що підтверджується записом у трудовій книжці (номер запису 23), позивачка була звільнена з займаної посади з 04 жовтня 2022 року. В день звільнення позивачка отримала трудову книжку. 
Звертаючись до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди, позивачка посилалась на те, що в день звільнення остаточний розрахунок з нею проведено не було.
В якості доказу заявлених позовних вимог, нарахування їй заробітної плати, позивачка надала суду індивідуальні відомості про застрахованих осіб форми ОК-5 від 25 жовтня 2022 року з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровської області, в які зазначена сума нарахованої відповідачем заробітної плати за грудень 2021 рік у сумі 9 468,06 грн., за січень 2022 року у сумі 8 114,85 грн., за лютий 2022 року у сумі 8 114,82 грн., які підлягали виплати за вирахуванням податку на доходи 18% та військового збору 1,5%, а саме: за грудень 2022 року 5 621,79 грн. (02 березня 2022 року позивачем частково було виплачена заробітна плата за грудень 2021 року у сумі 2 000,00 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 відкритому в ТВБВ № 10003/0477 Філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк»), за січень 2022 року у сумі 6 532,46 грн., за лютий 2022 року у сумі 6 532,43 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що розмір позовних вимог є необґрунтованим, обставини покладенні в основу позову не підтверджуються долученими до позову доказами, а позивачкою не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно із ч.1 ст.94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії наказу ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» № 31-к від 12 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_1 працювала у вказаному підприємстві на посаді підсобного робітника ремонтно-будівельної служби з 12 листопада 2020 року.
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , на підставі наказу № 14к від 04 жовтня 2022 року, що підтверджується записом у трудовій книжці (номер запису 23), позивачка була звільнена з займаної посади з 04 жовтня 2022 року. В день звільнення позивачка отримала трудову книжку. 
Також з матеріалів справи вбачається, що згідно табелю робочого часу, позивачка працювала в грудні 2021 року - 4 дні (32 години), у січні 2022 року - 5 днів (40 годин), у лютому 2022 року - 5 днів (40 годин). 
Відповідно до наказу по підприємству від 30 листлопада 2021 року, з 01 грудня 2021 року встановлений мінімальний оклад 6 500 грн в місяць. (том 1 а.с.43)
Відповідно до наданих відповідачем розрахунково-платіжних відомостей працівника за грудень 2021 року позивачці ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата в розмірі 1 195,40 гн. За відрахуванням податків (19,5 % військового збору та ПДФО) належить до виплати 962,30 грн. (том 1 а.с.44-45) 
Відповідно до наданих відповідачем розрахунково-платіжних відомостей працівника за січень 2022 року позивачці ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата в розмірі 1 721,85 гн. За відрахуванням податків (19,5 % військового збору та ПДФО) належить до виплати 1 386,09 грн. (том 1 а.с.46-47) 
Відповідно до наданих відповідачем розрахунково-платіжних відомостей працівника за лютий 2022 року позивачці ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата в розмірі 1 625,00 гн. За відрахуванням податків (19,5 % військового збору та ПДФО) належить до виплати 1 308,13 грн. (том 1 а.с.48-49) 
02 березня 2022 року відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивачки 2 000,00 грн. заробітної плати за грудень 2021 року.
Отже, розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед ОСОБА_1 складає 2 694,22 грн (1 386,09 грн +1 308,13 грн), чого не заперечує відповідач у відзиві на позовну заяву позивачки.
Також відповідач не заперечує наявність у позивачки 6 днів невикористаної щорічної відпустки, розмір компенсації за невикористану відпустку складає 1 316,17 грн.
Отже, всього відповідач має перед позивачкою розмір основної заборгованості по заробітній платі, яка підлягала сплаті позивачці при звільненні, в розмірі 4 010,39 грн.
За таких обставин, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачці при звільненні заробітну плату в розмірі 4 010,39 грн., однак, не виконав вимоги КЗпП України та Закону України ««Про оплату праці», у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про покладення на ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» обов`язку зі сплати на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати у розмірі 4 010,39 грн.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки, у день звільнення, відповідач не провів виплату всіх сум, належних позивачці, колегія суддів приходить до висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за період з 05 жовтня 2022 року (наступний день після звільнення) по 05 квітня 2023 року, тобто за шість місяців після звільнення.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Згідно з довідкою ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод», середньоденна заробітна плата позивача за два останні робочі місяці перед звільненням становила 69 грн. 08 коп. і цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Як встановлено матеріалами справи, згідно до наказу ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» № 17/09-21 від 17 вересня 2021 року, підприємство оголосило позивачці ОСОБА_1 неповний тиждень з робочими днями - понеділок з 01 грудня 2021 року.
Позивачка під особистий підпис була повідомлена про встановлення їй неповного робочого тижня (том 1 а.с.41-42), тому доводи апеляційної скарги позивачки про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження встановлення позивачці неповного робочого тижня, колегією суддів не приймаються до уваги. Матеріали справи не місять доказі скасування вказаного наказу.
Отже, період розрахунку затримки виплати заробітної плати розраховується колегією суддів з урахуванням встановлення позивачці неповного тижня з робочими днями - понеділок, що становить 24 робочі дні. 
За період затримки, який становить 24 робочі дні, з 05 жовтня 2022 року (наступний день після звільнення) по 05 квітня 2023 року, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 1 657,92 грн. (69,08 грн х 24 робочих дня).
Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов, зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
В даному випадку, колегія суддів вважає співмірною суму середнього заробітку 1 657,92 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки із встановленим розміром заборгованості по заробітній платі та характером цієї заборгованості.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Оскільки, колегією суддів було встановлено порушення права позивачки ОСОБА_1 невиплатою всіх належних їй сум при звільненні, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
При цьому, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачкою глибину душевних страждань та обставин справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що вимоги позивачки в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 2 000,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позовних вимог позивачки, стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за період з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 4 010 грн. 39 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 жовтня 2022 року по 05 квітня 2023 року в розмірі 1 657 грн. 92 коп. та моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. 00 коп.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача ТзОВ «Покровський рудоремонтний завод» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, в розмірі 411,73 грн, пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 4 010 (чотири тисячі десять) грн. 39 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 жовтня 2022 року по 05 квітня 2023 року в розмірі 1 657 (одна тисяча шістсот п`ятдесят сім) грн. 92 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Покровський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1  судові витрати по справі понесені на сплату судового збору у розмірі 411 (чотириста одинадцять) грн. 73 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: 

Судді: