ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року	Львів	Справа № 163/2854/23 пров. № А/857/6963/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Курильця А.Р., Мікули О.І.,
за участю секретаря судового засідання                    Гриньків І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року (головуючий суддя Шеремета С.А., м. Любомль) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною постанови по справі про адміністративне правопорушення та її скасування та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (з урахуванням доповнення до позову від 23.02.2024) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 15.12.2023 щодо обрання стосовно нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн, справу про адміністративне правопорушення закрити, стягнути судові витрати в розмірі 536,80 грн. судового збору та витрати пов`язані з правничою допомогою в розмірі 5000 грн та моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати таке та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі зазначає, що ДПП НПУ не було подано на виконання ухвали суду витребуваних документів, а саме оригіналу оскаржуваної постанови. Через що він був позбавлений можливості обґрунтувати незаконність оскаржуваної постанови і захистити своє порушене право. А саме, не зміг обґрунтувати порушення у зв`язку із якими постанова не відповідає вимогам законодавства України та чому у інкримінованих йому правопорушеннях відсутній склад правопорушення. 
Зазначає, що відповідач направив на його адресу тільки відзив, а відеозапис з місця розгляду справи про адмінправопорушення не направляв, тому вважає, що такий доказ не повинен братись до уваги судом.
Також звертає увагу, що в оскаржуваній постанові від 15.12.2023 в розділі «суть правопорушення» є тільки запис, що він керував транспортним засобом, але немає відомостей про транспортний засіб, як це передбачено ч.2 ст.283 КУпАП.
Крім того, зазначає, що 06 березня 2024 року він отримав непідписану суддею Шереметою С.А. копію рішення Любомльського районого суду від 27 лютою 2024 року.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна не скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови від 15.12.2023 серії БАД №  372012, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушень за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено штрафу в розмірі 340 грн.
Згідно цієї постанови, підставою для її винесення слугувало те, що позивач ОСОБА_1 15.12.2023 на а/д Київ – Ковель - Ягодин М07 488 км керував т/з на вітровому склі якого були встановлені додаткові предмети, які обмежують оглядовість з місця водія, при цьому керував вантажним транспортним засобом з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т та на якому були відсутні противідкотні упори у кількості 2 (дві) штуки.
Згідно фототаблиць та відеозаписів доданих до відзиву, вітрове скло транспортного засобу марки Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_1 має встановлені додаткові предмети, а саме у верхній частині вітрового скла встановлена занавіска на всю його верхню ширину, у нижній частині - табличка із написом «Нова пошта».
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. п.1.3, 1.9 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Відповідно до ст.9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Частиною 1 статті 121 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.
Згідно пункту 31.4.7в Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: встановлено на скло додаткові предмети або нанесено покриття, які обмежують оглядовість з місця водія, і погіршують його прозорість.
Також за приміткою до даного пункту роз`яснено, що на верхній частині вітрового скла автомобілів і автобусів можуть бути прикріплені прозорі кольорові плівки. Дозволяється застосовувати тоновані стекла (крім дзеркальних), світлопропускання яких відповідає вимогам ГОСТ 5727-88. Дозволяється застосовувати занавіски на бокових вікнах автобусів.
Як встановлено судом, в порушення п. 31.4.7в Правил дорожнього руху на верхній частині вітрового скла автомобіля марки Mercedes-Benz, номерний НОМЕР_1 встановлена занавіска на всю його верхню ширину, а тому таке покриття обмежує верхню оглядовість з місця водія, і повністю виключає прозорість скла на цій частині.
Разом з тим, за змістом постанови позивачу ставиться в провину керування вантажним транспортним засобом з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т та на якому відсутні противідкотні упори у кількості 2 (дві) штуки.
Згідно пункту 31.4.7є Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутні на вантажних автомобілях з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т і в автобусах з дозволеною максимальною масою понад 5 т - противідкотні упори (щонайменше два).
З досліджених відеозаписів судом встановлено, що в порушення п. 31.4.7є Правил дорожнього руху у автомобілі марки Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_1 відсутні противідкотні упори у кількості 2 (дві) штуки.
Крім того, на відеозаписах зафіксовано, що поліцейським повністю роз`яснено причини складення постанови та права ОСОБА_1 та надана можливість скористатися зачитаними правами.
Зважаючи на докази, які містяться в матеріалах справи, та встановлені судом обставини, що мають значення для вирішення спору, а також приймаючи до уваги те, що дотримання Правил дорожнього руху є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху, суд дійшов вірного висновку, що вказані в оскаржуваній постанові обставини про адміністративні правопорушення мали місце.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції слушно зауважив, що надані відповідачем докази на підтвердження правомірності оскарженої позивачем постанови є належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України. 
Представником відповідача надано детальний опис події, що мала місце 15.12.2023 на а/д Київ – Ковель - Ягодин М07 488 км і суд першої інстанції підставно вважав такі правдивими та послідовними. 
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, суд вірно вважав, що відповідачем доведено факт порушення ОСОБА_1 вимог п. 31.4.7в та пункту 31.4.7є Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.121 КУпАП України. 
Відтак, на підставі наведеного вище, суд правильно вважав, що відповідачем правомірно визнано позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Любомльського районного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року по справі № 163/2854/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.   

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула