СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року                         м. Харків                        Справа № 922/4858/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А. , суддя  Тарасова І.В.
за участі секретаря судового засідання Андерс О.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (вх. № 815 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №922/4858/23 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Добрелею Н.С., повний текст рішення складено та підписано 07.03.2024) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут", м. Суми,
до  Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків,
про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року ТОВ "Сумигаз Збут" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.09.2023 №70/82-р/к у справі №1/02-46-21.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №922/4858/23 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" задоволено повністю.
Визнано недійсним рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.09.2023 №70/82-р/к у справі №1/02-46-21.
Стягнуто з Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що за результатом дослідження наявних у матеріалах справи доказів, доводів і тверджень сторін у справі, суд дійшов висновку про те, що при прийнятті рішення колегія неповно з`ясувала обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, тобто такі обставини є недоведеними і не підтвердженими належними та допустимими доказами; висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. З урахуванням викладеного, суд визнав позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №922/4858/23 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Сумигаз Збут” відмовити у повному обсязі.
Скарга обґрунтована тим, що судом в порушення норм матеріального права було здійснено спробу перекваліфікації порушення законодавства про захист економічної конкуренції та зміни товарних меж ринку, адже Відділенням в межах розгляду справи № 1/02-46-21 досліджувалося питання з надання послуги постачання природного газу побутовим споживачам, які не мають/мали приладів обліку газу, а не питання можливості таких споживачів природного газу перейти на альтернативні способи опалення шляхом встановлення теплових насосів, сонячних конвекторів, кондиціонерів за рахунок відшкодування з Державного бюджету України певного відсотка затрачених кредитних коштів.
Зазначає, що у  часових межах  ринку  постачання  природного  газу  побутовим  споживачам, визначених  Відділенням,  а  саме  з  01.07.2015  по  20.08.2020,  а  також встановлених  територіальних  межах,  а  саме  території  міста  Суми,  Сумської області  та  села  Мойка  Краснокутського  району  Харківської  області,  де знаходиться  газорозподільна  система,  що  перебуває  у  власності, господарському  віданні,  користуванні  чи  експлуатації  AT  «Сумигаз»,  не було  іншого  суб`єкта  господарювання  на  якого  було  б  покладено  спеціальні обов`язки,  окрім  ТОВ  «Сумигаз  Збут».  
18.04.2024 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5498), в якому останній проти апеляційної скарги заперечує, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп) здійснюється із переліку товарів, які мають для продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів, користувачів) ознаки одного (подібного, аналогічного) товару (товарної групи), за показниками взаємозамінності. Тобто, відповідач в оскаржуваному рішенні не визначив товарні межі ринку відповідно до Методики № 49-р, а отже доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції не можуть прийматися до уваги. Відсутність в оскаржуваному рішенні належного визначення товарного ринку та доведення монопольного (домінуючого) становища позивача на ньому відповідно до Методики № 49-р – спростовує всі доводи відповідача про ринкове становище позивача та, відповідно, можливості ущемлення інтересів споживачів внаслідок зловживання позивачем своїм монопольним (домінуючим) становищем на ринку природного газу.
Представник Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у судове засідання в режимі відеоконференції прибув, проте зв`язок з представником було втрачено.
Колегія суддів зазначає, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2024, зокрема, задоволено клопотання представника Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду "15" травня 2024 р.  о  15:30 год. у справі №922/4858/23.  Попереджено учасників справи, що згідно з частиною п`ятою статті 197 Господарського процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” від 20.09.2023 №70/82-р/к у справі №1/02-46-21 постановлено:
1) визнати, що ТОВ “Сумигаз Збут” відповідно до частини першої статті 12 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у період з 01.07.2015 по 26.06.2017 у межах території міста Суми та Сумської області та у період з 27.06.2017 по 20.08.2020 - міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації АТ “Оператор Газорозподільної системи “Сумигаз”, є суб`єктом господарювання, що займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з постачання природного газу побутовим споживачам, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.
2) визнати дії ТОВ “Сумигаз Збут”, які полягали у донарахуванні та стягненні із побутових споживачів, які не мають/мали приладів обліку газу, вартості додаткових обсягів газу за період з 01.07.2015 по 08.08.2018, що призводить до утворення штучної заборгованості за надані послуги та створення перешкод для подальшого переходу до інших постачальників природного газу, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з постачання природного газу побутовим споживачам, що призвели до ущемлення інтересів споживачів та інших суб`єктів господарювання, які надають послуги постачання природного газу, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
3) відповідно до статті 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, наведене у пункті 2 резолютивної частини цього рішення, накласти на ТОВ “Сумигаз Збут” штраф у розмірі 68000,00 грн.
4) зобов`язано ТОВ “Сумигаз Збут” у двомісячний термін усунути наслідки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, наведене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, про що повідомити Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України з наданням копій підтверджуючих документів.
В рішенні Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України зазначено наступне.
ТОВ “Сумигаз Збут” протягом періоду з 01.07.2015 по 26.06.2017 у межах  території міста Суми та Сумської області та періоду з 27.06.2017 по 20.08.2020 у межах території міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації АТ “Оператор газорозподільної системи “Сумигаз”, займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг постачання природного газу побутовим споживачам. Як наслідок, ТОВ “Сумигаз Збут” мало змогу самостійно визначати умови надання послуг постачання природного газу побутовим споживачам у межах вказаної території. У листопаді 2018 року ТОВ “Сумигаз Збут” у розрахунках на оплату за надані послуги повідомило споживачам, помешкання яких не були обладнанні приладами обліку, про наявність заборгованості, що виникла внаслідок здійснення товариством перерахунку наданих послуг за період з 01.07.2015 по 08.08.2018 внаслідок скасування судом постанов Кабінету Міністрів, якими було визначено норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників. За результатами розгляду справи №1/02-402-46-21 такі дії ТОВ “Сумигаз Збут” визнано зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з постачання природного газу побутовим споживачам у межах території міста Суми та Сумської області у період з 01.07.2015 по 26.06.2017 та міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області у  період з 27.06.2017 по 20.08.2020, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи АТ “Оператор газорозподільної системи “Сумигаз”, що призвели до ущемлення інтересів споживачів та інших суб`єктів господарювання, які надають послуги постачання природного газу, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
Згідно з відомостями Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань- видами діяльності ТОВ “Галузеве підприємство “Промсервіс” з поміж іншого є, зокрема торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи (основний).   
ТОВ “Галузеве підприємство “Промсервіс” є ліцензіатом господарської діяльності з постачання природного газу на території України. Відповідно до законів України “Про ліцензування видів господарської діяльності”, “Про ринок природного газу” та “Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг” постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі -НКРЕКП) від 27.04.2017 №613 ТОВ “Галузеве підприємство “Промсервіс”  видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.
ТОВ “Сумигаз Збут” відповідно до постанови НКРЕКП від 04.06.2015 № 1681 отримало ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території міста Суми та Сумської області з терміном дії з 01.07.2015 по 30.06.2020.
Постановою НКРЕКП від 01.09.2015 №2247 ліцензію ТОВ “Сумигаз Збут” на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом переоформлено на безстрокову.
Постановою НКРЕКП від 11.05.2017 № 631 вищезазначену ліцензію було анульовано, а постановою від 11.05.2017 № 633 ТОВ “Сумигаз Збут” видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.
Об`єктами аналізу АМК визначено ТОВ “Сумигаз Збут” – суб`єкт господарювання, який постачає природний газ побутовим споживачам в межах Сумської області.
Відповідно до ст.1 Закону України “Про ринок природного газу”: постачання природного газу – господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; постачальник природного газу – суб`єкт  господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.
Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” послуги з постачання та розподілу природного газу відносяться до комунальних послуг.
При прийнятті оскаржуваного рішення адміністративна колегія Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України дійшла наступних висновків:
- послуги є товаром щодо якого визначається монопольне (домінуюче) становище ТОВ “Сумигаз Збут”;
- споживачами послуг визначено побутових споживачів, а саме фізичних осіб, які придбавали природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень;
- внаслідок технологічних особливостей здійснення діяльності з надання послуг не має товарів-замінників. За показниками взаємозамінності, подібності призначення, споживчих властивостей товарними межами досліджуваного ринку є послуги з постачання природного газу побутовим споживачам;
- територіальними (географічними) межами ринку визначено територію: у період з 01.07.2015 по 26.06.2017 міста Суми та Сумської області та з 27.06.2017 - міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації AT “Сумигаз”;
- часовими межами ринку послуг визначено період з 01.07.2015 по 20.08.2020;
- зазначений ринок характеризується наявністю організаційних та адміністративних бар`єрів, зокрема, вхід на ринок нових суб`єктів господарювання можливий лише за умови визначення Кабінетом Міністрів України на відповідній території іншого суб`єкта господарювання, на якого було б покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам.
Антимонопольний комітет дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, ТОВ “Сумигаз Збут” у період з 01.07.2015 по 26.06.2017 у межах території міста Суми та Сумської області та у період з 27.06.2017 по 20.08.2020- міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації AT “Сумигаз”, займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг постачання природного газу побутовим споживачам, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.
Визнаючи зловживання ТОВ “Сумигаз Збут” монопольним (домінуючим) становищем на ринку колегія в рішенні зазначила, що згідно із інформацією, викладеною у поданні Управління Служби безпеки України в Сумській області від 05.04.2019 №2028, у листопаді 2018 року споживачі послуг АТ “Сумигаз” та ТОВ “Сумигаз Збут”, приміщення яких не обладнані лічильниками газу, отримали рахунки за нібито спожитий природний газ у період з 01.07.2015 по жовтень 2018 року у об`ємах, розрахованих за завищеними нормами.
Як зазначено в рішенні АМК, у своїй заяві від 01.03.2019 №50 ТОВ “ГП “Промсервіс” викладає аналогічні обставини стосовно здійснення ТОВ “Сумигаз Збут” нарахування додаткових коштів за надані послуги споживачам, які не мають/мали приладів обліку газу, пов`язаного із здійсненням перерахунку обсягів спожитого природного газу у період дії скасованих норм споживання - за період з липня 2015 по жовтень 2018 року. При цьому ТОВ “ГП “Промсервіс” звертає увагу на те, що для отримання довідки про відсутність заборгованості ТОВ “Сумигаз Збут” змушує споживачів, у яких відсутня прострочена поточна заборгованість за спожиті послуги, здійснити оплату донарахованих унаслідок здійснення перерахунку обсягів спожитого природного газу у період дії скасованих норм споживання - за період з 01.07.2015 по жовтень 2018 року. 
Наявність такої необґрунтованої заборгованості унеможливлює перехід побутового споживача до нового постачальника. За таких обставин ТОВ “Сумигаз Збут” були створені такі умови на ринку, за яких споживачі послуг, які виявили бажання вибрати іншого постачальника природного газу, позбавлені права вільно його обирати, а ТОВ “ГП “Промсервіс” не може постачати природний газ побутовим споживачам, які вирішили змінити постачальника природного газу в межах території Сумської області, на якій розташовані розподільчі мережі АТ “Сумигаз”.
В ході розгляду справи відділенням встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 826/2507/18 визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 “Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників”, а також визнано протиправним та нечинним пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 204 “Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. № 409 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України”. При цьому було зобов`язано Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому було офіційно оприлюднені постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 “Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників” та від 23.03.2016 № 204 “Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 № 409 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України”, після набрання рішенням законної сили.
Рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 у справі № 826/2507/18 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 27.11.2018 у справі №826/2507/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 залишено без змін.
З метою забезпечення принципу соціальної справедливості, дотримання балансу приватних та публічних інтересів, а також керуючись частиною другою  статті 265 КАС України, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що Постанова № 203 та пункт 1 переліку, затвердженого Постановою № 204, втрачають чинність з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Отже, як зазначено в рішенні АМК, норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 “Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників”, та пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 204, втрачають чинність з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі (09.08.2018), а не з моменту їх прийняття.
За таких умов, як зазначено в рішенні АМК, за відсутності іншого нормативно-правового акту, яким врегульовувалися б норми споживання природного газу для споживачів, які не мають лічильників, саме з 09.08.2018 повинні застосовуватися норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 у останній діючій редакції із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409.
Отже, проведення ТОВ “Сумигаз Збут” у листопаді 2018 року донарахувань обсягів наданих послуг у період починаючи з 01.07.2015 по 08.08.2018 споживачам, які не мають/мали лічильників, не було передбачено жодним нормативним документом.
Не дивлячись на дату втрати чинності вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 “Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників”, ТОВ “Сумигаз Збут” у рахунках на оплату за надані у жовтні 2018 року послуги повідомило споживачам, помешкання яких не були обладнані приладами обліку, про наявність заборгованості, що виникла унаслідок здійснення ТОВ “Сумигаз Збут” перерахунку наданих послуг за період з липня 2015 по жовтень 2018 (з моменту вступу ТОВ “Сумигаз Збут” на ринок постачання природного газу побутовим споживачам) за завищеними нормами, що спричинило додаткові нарахування.
За таких умов нарахування та стягнення ТОВ “Сумигаз Збут” додаткової плати унаслідок здійснення перерахунку обсягів спожитого природного газу за період з 01.07.2015 по 08.08.2018 (у період дії скасованих норм споживання) споживачам, які не мають/мали лічильників, є неправомірними, призводить до встановлення необґрунтованої суми заборгованості у споживача.
Таким чином, внаслідок таких дій ТОВ “Сумигаз Збут” склалася ситуація, за якої для побутових споживачів створено штучні перешкоди для переходу до інших постачальників природного газу, що, в свою чергу, у значній мірі може обмежувати конкуренцію на ринку послуг постачання природного газу.
За висновками АМК ТОВ “Сумигаз Збут”, яке у період з 01.07.2015 по 26.06.2017 у межах території міста Суми та Сумської області та у період з 27.06.2017 по 20.08.2020 - міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації AT “Сумигаз”, займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з постачання природного газу побутовим споживачам, які полягали у донарахуванні та стягненні із побутових споживачів, які не мають/мали приладів обліку газу, вартості додаткових обсягів газу за період з 01.07.2015 по 08.08.2018, що призводить до утворення штучної заборгованості за надані послуги та створення перешкод для подальшого переходу до інших постачальників природного газу, кваліфікуються як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку відповідно до частини першої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Як зазначає позивач, відповідачем при прийнятті рішення неправильно застосовані положення Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 №49-р, що призвело до невірного визначення монопольного (домінуючого) становища ТОВ “Сумигаз Збут” на ринку, а також територіальних та часових меж останнього. 
Так, як зазначає позивач, відповідач не досліджував питання наявності взаємозамінних товарів, зокрема, функціонування програми “Теплі кредити”, що є неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Також, відповідачем невірно визначено монопольне становище ТОВ "Сумигаз Збут" на ринку постачання природного газу та не враховано наявність конкуренції, зокрема, таких конкурентів як ТОВ “ГП “Промсервіс” (який був заявником у справі №1/02-46-21) та ТОВ "ГК "Нафтогаз України". Також, відповідачем не досліджувалося питання щодо права НАК “Нафтогаз України” відмовити постачальнику в оптовому забезпеченні ресурсом природного газу для потреб побутових споживачів – як умови бар`єру вступу на ринок.
Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.
Згідно з приписами статті 3 вказаного Закону основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Пунктом 11 частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).
У частині першій статті 48 Закону України “Про захист економічної конкуренції” зазначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.
Монопольним (домінуючим) вважається становище суб`єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.
Установлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об`єкта аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку на підставі інформації, яка може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.
Обов`язок з доведення в суді факту зайняття суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку покладається на Антимонопольний комітет України або його територіальне відділення, яке є стороною у справі. Водночас за змістом приписів статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб`єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.
Частиною першою статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” передбачено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
Стаття 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” не містить положень стосовно мінімальної кількості фактів (подій), яка вважалася б достатньою для кваліфікації дій суб`єктів господарювання за ознаками зловживання монопольним (домінуючим) становищем. 
Розпорядженням Антимонопольного  комітету України №49-р від 05.03.2002  (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за №317/6605) затверджено 
методику визначення монопольного (домінуючого) становищ суб`єктів господарювання на ринку. 
Розроблена відповідно до статті 12 Закону України “Про захист економічної конкуренції” та затверджена Методика встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку і призначена для аналізу діяльності суб`єктів господарювання, груп суб`єктів господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках.
Господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм, зокрема Методики. Однак господарські суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку (постанови Верховного Суду від 06.09.2022 у справі №910/2352/21, від 06.09.2022 у справі №910/3214/21, від 08.09.2022 у справі №910/3215/21).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Як унормовано пунктами 2.1, 2.2 Методики, визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання може включати в себе такі дії: встановлення об`єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб`єкта господарювання (групи суб`єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб`єктом (суб`єктами) господарювання.
Складання переліку товарів (робіт, послуг) щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб`єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи. Складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп). Визначення товарних меж ринку. Визначення територіальних (географічних) меж ринку. Встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб`єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку. Визначення обсягів товару, який обертається на ринку. Розрахунок часток суб`єктів господарювання на ринку. Складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку. Визначення бар`єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб`єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку. Встановлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання на ринку.
Етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення, передбачені пунктом 2.1 Методики, можуть змінюватися залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.
Тобто, порядок проведення дій, їх послідовність та наявність не є сталими, а можуть бути змінені з урахуванням різних обставин у кожному випадку.
Відповідно до пунктів 6.1., 6.2. Методики територіальні (географічні) межі ринку певного товару (товарної групи) визначаються шляхом установлення мінімальної території, за межами якої з точки зору споживача придбання товарів (товарної групи), що належать до групи взаємозамінних товарів (товарної групи), є неможливим або недоцільним.
Установлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об`єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що на АМК або його територіальне відділення, яке є стороною у справі, крім того, що покладено обов`язок з доведення у суді факту зайняття суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку також покладено обов`язок доведення наявності у діях суб`єкта господарювання зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, оскільки саме по собі займання монопольного (домінуючого) становища суб`єктом господарювання на ринку не підтверджує його зловживання та не може бути підставою для притягнення до відповідальності, зокрема, у вигляді накладення штрафу відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Таким чином, під час вирішення спорів про скасування рішень АМК щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого статтями 12 та 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та накладення штрафу за відповідне порушення, господарським судам необхідно здійснити перевірку та надати належну оцінку доводам кожної зі сторін у справі не лише щодо наявності чи відсутності монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку, а й наявності чи відсутності факту зловживання ним таким становищем.
При цьому, рішення АМК має бути максимально вичерпним, ґрунтовним, повинно розкривати заявникові мотиви його ухвалення, підхід до визначення меж обґрунтованості рішення АМК має бути аналогічним тому, який застосовується, зокрема, самими судами у прийнятті судових рішень. Близька за змістом позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.09.2020 у справі №910/23375/17 та від 01.10.2020 у справі №908/540/19.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом в порушення норм матеріального права було здійснено спробу перекваліфікації порушення законодавства про захист економічної конкуренції та змінити товарні межі ринку, адже Відділенням в межах розгляду справи № 1/02-46-21 досліджувалося питання з надання послуги постачання природного газу побутовим споживачам, які не мають/мали приладів обліку газу, а не питання можливості таких споживачів природного газу перейти на альтернативні способи опалення шляхом встановлення теплових насосів, сонячних конвекторів, кондиціонерів за рахунок відшкодування з Державного бюджету України певного відсотка затрачених кредитних коштів.
Відповідно до пункту 1.3 Методики товарні межі ринку - товар (товарна група), сукупність схожих, однорідних предметів господарського обороту, в межах якої споживач за звичайних умов може перейти від споживання певного виду предметів господарського обороту до споживання іншого. 
Згідно з пунктом 5.1. Методики товарні межі ринку визначаються шляхом формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп), у межах якої споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару до споживання іншого.
Взаємозамінні товари (товари-замінники) - це товари, які оцінюються саме споживачами як замінники один одного.
У процесі визначення товарних меж ринку попередньо визначена група взаємозамінних товарів (товарних груп) може бути поділена на декілька підгруп або приєднана до іншої групи.
Формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп) здійснюється із переліку товарів, які мають для продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів, користувачів) ознаки одного (подібного, аналогічного) товару (товарної групи), за показниками взаємозамінності, якими зокрема є: подібність призначення, споживчих властивостей, умов використання тощо; подібність фізичних, технічних, експлуатаційних властивостей і характеристик, якісних показників тощо; наявність спільної групи споживачів товару (товарної групи); відсутність суттєвої різниці в цінах; взаємозамінність товарів (товарної групи) з точки зору їх виробництва, тобто здатності виробників запропонувати нові товари на заміну існуючих.
При визначенні товарних меж ринку Методичні рекомендації застосовують також “вимогу найменшої величини” - критерій визначення розмірів меж ринку, виходячи з найменшого набору товару у найменших територіальних (географічних) межах, у яких може існувати самостійний ринок товару, на якому задовольняється відповідний попит певної сукупності споживачів.
Виходячи з показників взаємозамінності товарів, передбачених Методикою, а саме: подібності функціонального призначення, споживчих властивостей, умов використання, технічних та експлуатаційних показників, підпункт 4.5.1 пункту 4.2 Методичних рекомендацій передбачає, що при окресленні товарних меж ринку взаємозамінність товарів (товарної групи) визначається за такими ознаками: подібність споживчих властивостей товарів і їхніх замінників, які можна встановити при співставленні фізичних, технічних, експлуатаційних, цінових характеристик товарів; функціональна замінність товарів (товарної групи), яка встановлюється шляхом співставлення мети споживання товару та його товарних замінників.
Основою визначення товарних меж ринку є експертна оцінка покупців щодо рівнозначності або взаємозамінності товарів, які складають певну товарну групу. Для визначення такої думки Методичні рекомендації пропонують шляхи вибіркового опитування споживачів і навіть наводять зразки анкет у додатках 2 і 3, а також пропонують АМК використовувати товарознавчу експертизу, опитування підприємств, що працюють з взаємозамінними товарами, опитування експертів. Взаємозамінні товари належать до групи достатньо однорідних товарів, які розглядаються споживачем як один і той же товар, незважаючи на деяку відмінність між ними. Взаємозамінні товари можуть бути стандартизовані або диференційовані, що не усуває конкуренції між ними.
В Україні з 2015 року функціонує програма “Теплі кредити” в рамках державної цільової економічної програми енергоефективності й розвитку сфери виробництва енергоносіїв із відновлювальних джерел енергії й альтернативних видів палива, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2010 №243 (далі - Державна програма енергозбереження), та Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів щодо ефективного використання енергетичних ресурсів та енергозбереження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2011 №1056.
Програма “Теплі кредити” передбачає можливість для населення отримати з державного бюджету відшкодування частини суми кредиту, отриманого на придбання котлів із використанням будь-якого палива, окрім природного газу.
Даною програмою передбачено відшкодування з держбюджету 20% суми кредиту (але не більше 12 тис. грн) на придбання негазових/неелектричних котлів для фізичних осіб, додатково застосовуються також відшкодування за програмами місцевих бюджетів. Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України http://saee.gov.ua/ наводиться кількість побутових споживачів, які за 2017 - 2019 роки користувалися цією програмою щомісяця.
Таким чином, для усіх побутових споживачів газу, що використовують природний газ для опалення, є доступним перехід на альтернативні способи опалення, і відповідно, що альтернативні способи опалення є практично взаємозамінним товаром.
Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідач, зробивши висновок про відсутність взаємозамінних товарів, не досліджував існування таких товарів взагалі, що призвело до неправильного застосування Методики.
Стосовно посилання апелянта на те, що у  часових межах  ринку  постачання  природного  газу  побутовим  споживачам, визначених  Відділенням,  а  саме  з  01.07.2015  по  20.08.2020,  а  також встановлених  територіальних  межах,  а  саме  території  міста  Суми,  Сумської області  та  села  Мойка  Краснокутського  району  Харківської  області,  де знаходиться  газорозподільна  система,  що  перебуває  у  власності, господарському  віданні,  користуванні  чи  експлуатації  AT  «Сумигаз»,  не було  іншого  суб`єкта  господарювання  на  якого  було  б  покладено  спеціальні обов`язки,  окрім  ТОВ  «Сумигаз  Збут», колегія суддів  зазначає наступне.  
Відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, розподіл природного газу здійснюється лише на території, затвердженій НКРЕКП, та за наявності у ліцензіата газорозподільної системи, яка перебуває у його власності, користуванні чи експлуатації.
На території Сумської області господарську діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, що перебуває у власності, користуванні чи експлуатації суб`єкта господарювання, здійснює лише АТ "Сумигаз".
У межах Сумської області де розташована газорозподільна система АТ "Сумигаз", відсутні інші суб`єкти господарювання, які можуть надавати послуги з розподілу природного газу.
На ТОВ "Сумигаз Збут" було покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу АТ "Сумигаз".
Відповідно до пункту 7.1 Методики, часові межі ринку визначаються як проміжок часу (як правило - рік), протягом якого відповідна сукупність товарно-грошових відносин між продавцями (постачальниками, виробниками) і споживачами утворює ринок товару із сталою структурою.
Згідно з пунктом 9.1 Методики потенційними конкурентами вважаються такі суб`єкти господарювання: які мають матеріально-технічну базу, кадри, технології тощо, але з різних причин не реалізують ці можливості; які виготовляють товари (товарні групи), що складають товарні межі ринку, але не реалізують їх на відповідному ринку; нові суб`єкти господарювання, які можуть вступити на ринок.
Пунктами 9.2., 9.3. Методики передбачено, що бар`єрами для вступу потенційних конкурентів на відповідний ринок є: обмеження за попитом, пов`язані з високою насиченістю ринку товарами (товарними групами) та низькою платоспроможністю покупців; адміністративні обмеження; економічні та організаційні обмеження; екологічні обмеження; нерозвиненість ринкової інфраструктури; інші обмеження, що спричиняють суттєві витрати, необхідні для вступу на певний ринок товару (товарної групи).
Наявність хоча б одного бар`єру вступу на ринок, що не може бути подоланий суб`єктом господарювання протягом 1-2 років унаслідок неможливості компенсації за цей час витрат, необхідних для вступу на ринок, розглядається як ознака того, що суб`єкт господарювання не є потенційним конкурентом.
У пункті 56 рішення АМК зазначено, що зазначений ринок характеризується наявністю організаційних та адміністративних бар`єрів, зокрема, вхід на ринок нових суб`єктів господарювання можливий лише за умови визначення Кабінетом Міністрів України на відповідній території іншого суб`єкта господарювання, на якого було б покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України “Про ринок природного газу” вибір суб`єкта або суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки відповідно до частини першої цієї статті, здійснюється у прозорий і недискримінаційний спосіб на підставі критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України, та не має створювати перешкод для реалізації прав споживачів на вільний вибір постачальника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям, відповідно до п.1 якого, зокрема, це Положення визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів на ринку природного газу (далі - спеціальні обов`язки), зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, а також для підтримання належного рівня безпеки постачання природного газу споживачам, не створюючи загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції, та з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації. Це Положення: застосовується у прозорий і недискримінаційний спосіб та не повинне обмежувати права суб`єктів господарювання, що створені відповідно до законодавства інших держав - сторін Енергетичного Співтовариства, зокрема право на здійснення постачання природного газу споживачам за умови дотримання вимог законодавства, не позбавляє побутових споживачів та виробників теплової енергії права обирати постачальника природного газу та права придбавати природний газ за цінами, що вільно встановлюються сторонами договору постачання природного газу, як це передбачено  Законом України  “Про ринок природного газу”.
Таким чином, тлумачення АМК вказаної вище постанови Кабінету Міністрів України таким чином, що вона визначає єдиного постачальника, який має право здійснювати постачання природного газу на територіях ліцензованої діяльності  ТОВ “Сумигаз Збут”, є необґрунтованими.
Також, як правильно зазначено судом першої інстанції, колегією не досліджено, що ТОВ “ГК “Нафтогаз України” є в переліку постачальників зі спеціальними обов`язками, які не мають права відмовити в постачанні природного газу побутовим споживачам, не зважаючи на відсутність критеріїв. 
Наявність такого конкурента як ТОВ “ГК “Нафтогаз України” в групі суб`єктів ПАТ “НАК “Нафтогаз України” істотно впливає на поведінку постачальника ТОВ “Сумигаз Збут”, що не досліджено колегією в оскаржуваному рішенні, та відповідно впливає на правильність встановлення дійсного кола учасників відповідного ринку.
Так,   Постановою Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу яким, на AT “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” покладено, зокрема, такий спеціальний обов`язок, як постачання природного газу побутовим споживачам, релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та державному підприємству України “Міжнародний дитячий центр “Артек”, постачання яким у відповідному періоді (місяці постачання) не здійснює інший постачальник (у тому числі інший постачальник із спеціальними обов`язками відповідно до цього Положення), на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням до  1 серпня 2020.
Наведене спростовує доводи апелянта, що Постанова №867 набрала чинності лише  з 01.11.2018, а у часових межах ринку постачання природного газу побутовим позивачам, визначених відділенням, не було іншого суб`єкта господарювання на якого було б покладено спеціальні обов`язки, окрім  ТОВ «Сумигаз Збут», оскільки часовими межами ринку відповідач визначив період з  01.07.2015  по  20.08.2020. 
Також, відхиляються колегією суддів, доводи апелянта про неправильну оцінку судом першої інстанції висновків адміністративної колегії про наявність організаційних та адміністративних бар`єрів, зокрема тих обставин, що вхід на ринок нових суб`єктів господарювання можливий лише за умови визначення Кабінетом Міністрів України на відповідній території іншого суб`єкта господарювання на якого були б покладені спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутом споживачам та відсутність можливості у незалежного постачальника природного газу, на якого не покладені спеціальні обов`язки, відкриття в уповноваженому банку рахунку зі спеціальним режимом використання. 
Статтею 3 Закону України «Про ринок природного газу», визначено принципи функціонування ринку природного газу, згідно яких ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за принципами, зокрема, вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені,  вільного вибору постачальника природного газу, недопущення та усунення обмежень конкуренції, спричинених діями суб`єктів ринку природного газу, у тому числі суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання державної форми власності. 
Як свідчать матеріали справи, та було встановлено судом, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 27.04.2017 №613 Про видачу ліцензій з постачання природного газу ряду суб`єктів господарювання було видано ліцензії з постачання природного газу, у тому числі ТОВ «ГП «Промсервіс», на території України, що спростовує доводи апелянта про наявність адміністративних та організаційних бар`єрів при вході на ринок у визначених відповідачем територіальних межах.
За таких обставин обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про неврахування колегією тих обставин, що згідно з Реєстром суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, діяльність яких регулюється НКРЕКП є значна кількість постачальників, що мають ліцензію на постачання природного газу та можуть здійснювати постачання побутовим споживачам на території Сумської області, в т.ч. у заявника в антимонопольній справі №1/02-46-21 ТОВ "ГП "ПРОМСЕРВІС". При цьому такі постачальники законодавчо не обмежені у виборі місця діяльності, оскільки мають ліцензію на право здійснювати постачання по всій території України, і можуть обирати собі побутових споживачів на будь-якій іншій адміністративно-територіальній одиниці.
Також відповідачем в оскаржуваному рішенні адміністративної колегії не обґрунтовано, яким  чином неможливість відкриття рахунку зі спеціальним видом використання у відповідності до статті 11 Закону України «Про ринок природного газу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), створює адміністративні чи організаційні бар`єри вступу на відповідний ринок з огляду на можливість відкриття постачальниками банківських рахунків для розрахунків зі своїми споживачами, відповідно до Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015   № 2500.
Так само не спростовані апелянтом і висновки місцевого господарського суду  про неправомірне визначення Колегією в пункті 49 територіальних меж, територію, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації AT “СУМИГАЗ”, оскільки такі межі можуть в повній мірі стосуватися тільки ринку розподілу природного газу, тоді-як на ринку постачання природного газу побутовий споживач не зв`язаний потребою купувати природний газ саме у ТОВ “СУМИГАЗ ЗБУТ”. 
За таких обставин висновки місцевого господарського суду про неправильне застосування положень Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, при прийнятті Рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.09.2023 №70/82-р/к у справі №1/02-46-21, що призвело до неправильного визначення монопольного (домінуючого) становища ТОВ “СУМИГАЗ ЗБУТ” на ринку, а також територіальних та часових меж останнього, є законними, обґрунтованими та не спростованими апелянтом.
Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
За змістом наведеної норми встановленню обставин зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку повинно передувати встановлення обставин зайняття суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на певному ринку, відповідно до методики визначення монопольного (домінуючого) становищ суб`єктів господарювання на ринку. З огляду на встановлення судом обставин неправильного застосування відповідачем положень Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, при прийнятті оскаржуваного Рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, адміністративна колегія не мала підстав робити висновки щодо визнання дій ТОВ “Сумигаз Збут”, які полягали у донарахуванні та стягненні із побутових споживачів, які не мають/мали приладів обліку газу, вартості додаткових обсягів газу, зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з постачання природного газу побутовим споживачам, накладення на ТОВ “Сумигаз Збут” штрафу та зобов`язання його у двомісячний термін усунути наслідки порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
За таких обставин, висновки АМК щодо зловживання ТОВ “Сумигаз Збут” монопольним (домінуючим) становищем відповідно до частини першої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” є  такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.
Відповідно до    ст. 59 Закону України "Про Захист економічної конкуренції", підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до    Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.
На підставі викладеного, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення АМК не доведено монопольного становища ТОВ "Сумигаз Збут" на ринку постачання природного газу, що є підставою для задоволення позовних вимог та визнання недійсним рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.09.2023 №70/82-р/к у справі №1/02-46-21.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2024 у справі №922/4858/23 без змін як такого, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
  
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області  від 05.03.2024 у справі №922/4858/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   27.05.2024 

Головуючий суддя                                                                    Я.О. Білоусова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           І.В. Тарасова