КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                        
№22-ц/824/7491/2024                                                                                                
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
  
04 червня 2024року                                                                місто Київ
                                                                                          справа № 369/10284/23
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                                 суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.
                                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу, 3% річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, -
 
                                                 В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь: 
авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 639962 грн.;
3% річних, які обчислюються з дня виникнення боргу до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 71995,72 грн.;
інфляційні втрати, які обчислюються з дня виникнення боргу до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 294382,52 грн.;
моральну шкоду в розмірі 50000 грн.
В мотивування вимог посилався на те, що 08 травня 2019 року між ним, як покупцем та  ОСОБА_1 , як продавцем було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 1420.
Згідно пункту 1 попереднього договору, продавець у строк до 30 вересня 2019 року зобов'язувалася передати у власність покупця з укладенням договору купівлі продажу, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Вказував, що згідно пункту 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 639962 грн.
Згідно пункту 5 попереднього договору, мторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.
Зазначав, що всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 вересня 2019 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.
Посилався на те, що всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу, а відтак остання підлягає стягненню з відповідача з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.
Вказував, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50000 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений аванс в розмірі 639962,00 грн., 3% річних в розмірі 79478,02 грн. та інфляційні втрати в розмірі 335658,12 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 11271,52 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 авансовий платіж у розмірі 639962 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було розглянуто справу №369/10284/23 за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, що є істотним порушенням норм процесуального права та є підставою для скасування рішення суду.
Вказував, що судом не в повній мірі досліджено та з'ясовано положення попереднього договору, який не визначає строк (термін) та порядок повернення грошових коштів по закінченню строку дії попереднього договору у випадку не укладення основного договору з інших підстав ніж ті які були визначені п.5 попереднього договору.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, щовВідповідач ухилявся від продажу квартири, а також безпідставно установив, що прострочення зобов'язання розпочалось з 01 листопада 2019 року, бо жодна з подій визначених п.5 попереднього договору з моменту його укладення і протягом його дії (до 30 вересня 2019 року) не настала та позивачем не направлялася відповідачу вимога про повернення сплаченого авансу, як до 30вересня 2019 року так і після закінчення строку дії зобов'язань за попереднім договором до подачі позовної заяви.
Зазначав, що суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не досліджував, та не перевіряв додані представником позивача докази щодо сплати судового збору та обсягу послуг, наданих адвокатом, не враховував складність даної цивільної справи та час фактично витрачений адвокатом, а відповідно необґрунтовано прийшов до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача щодо сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
03 червня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшла заява, в якій останній просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року, а      матеріали справи №369/10284/23 передати до Господарського суду Київської області на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможністьОСОБА_1 .
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, але з урахуванням заяви просивматеріали справи №369/10284/23 передати до Господарського суду Київської області на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможністьОСОБА_1 .
Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справита обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Як вбачається з матеріалів справи, при ухваленні рішення судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права, оскільки відповідач не була повідомлена про розгляд справи, призначеної на 26 грудня 2023 року о 11.00 год., що є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави для ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення, оскільки матеріали справи №369/10284/23 слід передати до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , з огляду на наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно з пунктом 8 частини першої ГПК Українигосподарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Положеннями ст.1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ ) надано визначення поняття боржника - юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; та поняття грошового зобов`язання (борг) як зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Частиною 2 ст.6 КУзПБ визначено, що відповідно цього Кодексу щодо боржника - фізичної особи застосовуються такі судові процедури: реструктуризація боргів боржника; погашення боргів боржника. Процедура погашення боргів боржника вводиться у справі про неплатоспроможність разом з визнанням боржника банкрутом.
Відповідно до частин першої та другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з частиною третьою статті 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі №910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі №334/5073/19.
У постановах від 15 травня 2019 у справі №289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі №289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах №289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог. Таким чином, зокрема, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію КУзПБ має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає. До того ж, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №916/585/18 (916/1051/20) (провадження №12-14гс21) вказано, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20) (провадження №12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №201/15806/15 також вказано на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.
ЦПК України передбачає ситуації, коли таке провадження не могло бути закінчене у цивільному порядку.
Також у цій постанові вказано на те, що системний аналіз положень законодавства про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми КУзПБ мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Норми КУзПБ передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Також у цій постанові вказано на те, що необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ,
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми авансу за нотаріально посвідченим попереднім договором купівлі-продажу, 3% річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі №911/2308/23 про неплатоспроможність            ОСОБА_1 . Внесено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Характер правовідносин між учасниками даної справи свідчить про те, що спір у цій справі є майновим та стороною відповідача в якому є боржник. 
З огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Отже, виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, враховуючи наведені положення чинного законодавства, спір між сторонами у цій справі виник з приводу стягнення коштів з відповідача (боржника), відносно якої відкрита справа про неплатоспроможність, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
Захист прав таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство позивача або відповідача.
Урегулювання процедури розгляду спорів до позивача або відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції та підсудності справ одному господарському суду, який акумулює усі майнові спори, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство.
Отже, спір, який виник між сторонами у цій справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. При цьому необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ.
Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу необхідно передати до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №199/6577/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі №200/10257/14-ц, від 20 травня 2020 року у справі №161/18582/17, від 10 червня 2020 року у справі №640/20224/15-ц, від 08 червня 2022 року у справі №711/8269/17, від 22 червня 2022 року у справі №523/12426/16 , від 26 жовтня 2022 року у справі №753/4673/21, від 09 серпня 2023 року у справі №757/32326/19-ц.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року скасувати.
 
Матеріали справи №369/10284/23 передати до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 07 червня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: