Справа № 128/3721/23
Провадження № 22-ц/801/1177/2024
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року	Справа № 128/3721/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Сопруна В. В., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Путілін Євген Вікторович, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю. Ф. в залі суду в м. Вінниця, повне рішення суду складено 05 квітня 2024 року, 
в цивільній справі № 128/3721/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, 
встановив:
Короткий зміст вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 16 вересня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В 2023 році до Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_2 було подано заяву про розлучення та заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх доходів. 
Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року у справі № 127/24095/23, яким з ОСОБА_1 стягнуто 1/4 частину від усіх доходів. 
Позивач вказує, що є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та отримує дохід у розмірі 49 982,06 грн в місяць, а 1/4 його заробітку складає 12 495,51 грн., що станом на час подання позовної заяви значно перевищує прожитковий мінімум для дітей відповідного віку і, на думку позивача, призводить до збагачення ОСОБА_2 та стає джерелом інших нецільових витрат. 
Крім того, як підставу для зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 зазначає, що 01 червня 2023 року ним був укладений договір позики, в розмірі 10 000 доларів США, на придбання житла, яким він не забезпечений. За умовами укладеного договору, ОСОБА_1 щомісячно має повертати кошти у розмірі 415 доларів США, що еквівалентно 15000 грн протягом 2 років. 
Також позивач змушений з 01 серпня 2023 року винаймати житло, оскільки проживати з ОСОБА_2 спільно вже не може, а бути проживати із батьками не хоче. За договором оренди житла він щомісячно сплачує 6 500 грн. 
З урахуванням вказаних обставин на особисті потреби в нього залишається 16 000,00 грн без врахування оплати комунальних платежів за квартиру, яку він орендує 
Зважаючи на це позивач вказує, що визначення аліментних зобов`язань у розмірі 1/4 частки від його доходів є значними витратами для нього, а тому, беручи до уваги, що обоє з батьків повинні рівною мірою забезпечувати спільну дитину, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначених у судовому наказі від 04 вересня 2023 року у справі № 127/24095/23, стягнувши з ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/10 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини. Обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні норм права та позиції Верховного Суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, оскільки позивач є здоровим працездатним чоловіком, його матеріальний чи сімейний стан, а також стан здоров`я з часу стягнення з нього аліментів залишилися незмінними. Також, на думку суду першої інстанції, розмір стягуваних аліментів, який на даний час позивач сплачує на утримання сина ОСОБА_3 , не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року,  ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Путіліна Є. В., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2024 року вказану справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Войтко Ю. Б., судді: 
Матківська М. В., Сопрун В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, визначено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду від 09 травня 2024 року розгляд справи призначено на 28 травня 2024 року о 11.20 год. з повідомленням учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір стягуваних аліментів складає 12495 грн, що значно перевищує прожитковий мінімум на дитину відповідного віку та, на думку позивача, може бути джерелом збагачення та нецільових витрат матері дитини – ОСОБА_2 . Крім того, вказує, що з наданих відповідачкою квитанцій видно, що понесені витрати на дитину значно менші, ніж розмір стягуваних аліментів, що порушує принцип рівної участі батьків у забезпеченні дитини. 

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 указує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. При цьому твердження про нецільове використання коштів відповідачкою позивач не довів, як і не довів погіршення матеріального становища, що стало причиною для зменшення розміру стягуваних аліментів. 
Також у відзиві, ОСОБА_2 просить стягнути на свою користь понесені нею судові витрати на оплату правничої допомоги. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 16 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місці Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 30.08.2023, виданим повторно.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 30.08.2023, виданим повторно. 
Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року, у справі № 127/24095/23 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 серпня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття. 
З довідки №258 військової частини НОМЕР_1 від 14 серпня 2023 року, ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у період з лютого 2023 року до липня 2023 отримав 295393,99 грн. 
За умовами договору позики від 01 червня 2023 року, позикодавець ОСОБА_4 передав позичальнику ОСОБА_1 цільову позику на купівлю житла у розмірі 10 000,00 доларів США на строк до 01 червня 2025 року; позичальник зобов`язується повертати позикодавцю таку ж суму грошей у доларах США щомісячними платежами по 415 доларів США; з липня 2023 року до листопада 2023 року позикодавець отримав від позичальника 2075 доларів США. 
01 серпня 2023 року ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири, за умовами якого вартість оренди в місяць складає 6500 грн. 
На підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на сина ОСОБА_3 стороною відповідача надано копії фіскальних чеків, квитанцій та платіжних інструкцій (а.с. 39-48).
Згідно з копією довідки про доходи від 01.02.2024 №102, ФОП ОСОБА_2 за період з вересня 2023 року до лютого 2024 року отримала 618987,00 грн (а.с. 107).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі – Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі – ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом спору у цій справі є вимога, щодо зміни розміру присуджених судовими рішеннями аліментів на неповнолітню дитину.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтями 150, 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Частинами першою, другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що:
«розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження».
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Водночас, при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, якими врегульовано обов`язок батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, суд повинен враховувати загальні обставини, передбачені законом при визначенні розміру аліментів.
При цьому, указані вище обставини повинні бути підтверджені відповідними доказами.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 як на підставу зменшення розміру аліментів посилався на ту обставину, що його витрати зросли у зв`язку з винайманням квартири для свого проживання та укладенням договору позики для купівлі житла. Крім того, вказував на порушення принципу рівної участі батьків в утриманні дитини. 
Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Ураховуючи обставини справи, з метою захисту інтересів дітей сторін та встановлення рівності їх матеріального забезпечення, з урахуванням обставин, визначених частиною першою статті 182 СК України, а також законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, принцип рівності батьківського обов`язку забезпечувати своїх дітей, апеляційний суд вважає справедливим та обґрунтованим зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/6 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Визначений апеляційним судом розмір аліментів не порушує право дитини на гідний рівень життя, відповідає принципу якнайкращого забезпечення його інтересів, буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку. 
Доводи у позовній заяві та апеляційній скарзі щодо необхідності зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання дитини до 1/10 частки від усього його заробітку не заслуговують на увагу, оскільки запропонований позивачем розмір аліментів не є достатнім та необхідним для гармонійного розвитку дитини, з урахуванням матеріального стану платника аліментів, а також того факту, що інших осіб на утриманні  ОСОБА_1 не перебуває. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовується з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд скасовує це ж рішення в частині розподілу судових витрат та змінює їх розподіл.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Матеріалами справи встановлено, що за подання позовної заяви позивачем сплачено 1 074 грн судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2  пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог (60 %).
Отже стягненню з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 644 грн 16 коп. 
Також, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)
А тому судові витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, заявлені у позовній заяві в розмірі 5 000 грн не підлягають до стягнення, оскільки позивач не довів їх понесення належними та допустимими доказами.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Путілін Є. В., задоволено частково, то з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1   слід стягнути 966 грн 24 коп судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказала вимогу про стягнення понесених нею судових витрат зі сплати послуг за правничу допомогу в розмірі 10 295, 20 грн. 
Згідно положень частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. 
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони».
Як слідує з матеріалів справи, відповідно до Договору про надання правової допомоги від 01 травня 2024 року, укладеного між адвокатом Корченюком А. В. та ОСОБА_2 , предметом договору є надання професійної правничої допомоги (здійснення представництва), інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав і інтересів Клієнта у всіх органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях, судах будь-якої юрисдикції та інстанції, а саме консультування, написання відзиву на апеляційну скаргу та представництво у Вінницькому апеляційному суді у цивільній справі №128/3721/23 про зменшення розміру аліментів. Гонорар Адвоката при наданні правової допомоги встановлюється за домовленістю сторін та сплачується клієнтом протягом 5 днів з моменту постановлення судового рішення. 
Актом прийманні-передачі наданих юридичних послуг від 03 травня 2024 року встановлено, що гонорар згідно Договору складає 10 295, 20 грн.
Отже, відповідач у зв`язку із розглядом апеляційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року у справі № 128/3721/23 у Вінницькому апеляційному суді має сплатити та понесе витрати на правничу допомогу у розмірі 10 295, 20 грн. 
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц висловила позицію про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 ).
Відтак вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача 07 травня 2024 року через систему «Електронний суд» подано до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат.
Адвокат Путілін Є. В. посилається на те, що дана справа не є складною, а тому розрахунки витрат на правову допомогу є завищеними, а гонорар адвоката у заявленому розмірі не відповідає критеріям співмірності з огляду на надані послуги в апеляційному суді. 
Дослідивши доводи заяви та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат, а також не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами на заявлену суму.
Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності, є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, адже вони поглинаються здійсненням адвокатом у суді першої інстанції аналогічних по суті дій.
Так, поданий до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  є аналогічним відзиву на позовну заяву, яку ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції, отже складання відзиву та заяви про стягнення понесених судових витрат 03 травня 2024 року не потребувало значних зусиль та тривалого часу для їх складання, особливо для фахівця в галузі права.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача адвоката Корченюка А. В. та стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 гривень.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Таким чином з  ОСОБА_1 слід стягнути на користь  ОСОБА_2 різницю понесених судових витрат у розмірі 1389,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Путілін Євген Вікторович, задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів задовольнити частково.
Зменшити розмір аліментів, встановлений судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року у справі № 127/24095/23 та стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання законної сили цим рішенням і до досягнення дитиною повноліття.
Припинити стягнення аліментів за виконавчим документом, виданим на підставі судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року у справі № 127/24095/23, станом на день набрання рішення суду законної сили і після повної сплати заборгованості по аліментах.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 різницю понесених судових витрат у розмірі 1389,60 грн (одна тисяча триста вісімдесят дев`ять гривень 60 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                        М. В. Матківська

                                                                               В. В. Сопрун