Справа № 127/2697/23
Провадження № 22-ц/801/1040/2024
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року	Справа № 127/2697/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Венгрин О. О. в залі суду в м. Вінниця, повне рішення суду складено 28 серпня 2023 року, 
в цивільній справі № 127/2697/23 за позовом  ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, 
встановив:
Короткий зміст вимог 
У січні 2023 року ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 05.06.1975 року по 08.04.2004 року ОСОБА_1 працював у Вінницькій дистанції колії, яка була Виробничим підрозділом Регіональної філії «Південно-Західна залізниця». З 25.09.2000 року по 08.04.2004 року займав посаду заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соцпитань. 
На думку ОСОБА_1 , через помилки судів, не об`єктивний і упереджений розгляд трудового спору, у позивача виникли причини і підстави повторних звернень до суду за захистом порушених трудових прав.
Наказом №276-ос від 19.11.2002 року ОСОБА_1 було звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП (за прогули), але на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року (справа №2-2090/03) видано наказ №44 від 28.01.2003 року про поновлення його на посаді, рішенням суду стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
       Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24.04.2003 року скасовано рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 20.01.2003 року, справу направлено на новий розгляд. 
Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 23.12.2003 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ДТГО «Південно-Західна залізниця» в особі Вінницької дистанції колії №8 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Наказом дистанції колії від 08.04.2004 року №70 його вдруге було звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП (за прогули) без зазначення конкретних днів вчинення прогулів. 
       Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 24.06.2004 року скасовано наказ служби колії №10-ос від 07.04.2004 року та накази дистанції колії №70-ос, №185 від 08.04.2004 року, стягнуто заборговану зарплату. 
На виконання судового рішення від 24.06.2004 року наказом дистанції колії №543 від 10.11.2004 року скасовано наказ №70-ос від 08.04.2004 року про звільнення ОСОБА_1 , але до роботи його не допущено. 
Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 19.05.2005 року підтверджено трудовий стаж позивача в період з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року з урахуванням часу оплаченого вимушеного прогулу з 20.11.2002 року по 20.01.2003 року.
Позивач зазначає, що наказ №276-ос від 19.11.2002 року втратив чинність після поновлення його на роботі, а інший наказ про його звільнення 08.04.2004 року не видавався, копію наказу про звільнення 08.04.2004 року він не отримував та через півтора року роботи його звільнили за те ж саме порушення.
При звільненні 08.04.2004 року Вінницькою дистанцією колії нарахована компенсація за невикористану відпустку за період тільки з 20.01.2003 року по 08.04.2004 року, а не з часу поновлення на роботі з 20.11.2002 року, тобто не була нарахована компенсація за час вимушеного прогулу – з 20.11.2002 року по 20.01.2003 року, хоча стаж був підтверджений рішенням суду від 19.05.2005 року. 
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 15 лютого 2023 року та заяви про збільшення позовних вимог від 16 березня 2023 року, ОСОБА_1 просив: поновити його на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанційної колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 у зв`язку з відсутністю наказу про звільнення по особовому складу за встановленою нормативною формою П-8; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 по 09.11.2005 (період 19 місяців) в розмірі 34985,54 грн.; грошову компенсацію за невикористану відпустку за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 20.11.2002 по 08.04.2004, після поновлення на роботі, за 6 календарних днів в розмірі 540,06 (а.с. 101-113 т. 1 - позовна заява, 134-138 т. 1 - заява про збільшення позовних вимог).
Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку (6 календарних днів) в сумі 11341,26 грн, яка зазначена в додаткових поясненнях позивача від 30.05.2023 р. (а.с. 13-17 т. 2), поданих після закриття підготовчого засідання (ухвала суду від 12.04.2023 р. - а.с. 206 т. 1), а не в заяві про збільшення позовних вимог, не входила в предмет позову і не розглядалась судом, оскільки ця вимога подана з порушенням вимог ст. 49 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами позовних вимог по суті, а також пропустив строк звернення до суду із позовом для вирішення трудових спорів, тому підстав для задоволення його позову немає. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалити постанову апеляційного суду про скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2023 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні заяви та стягнути з відповідача (кошти) витрати за відправку заяви про збільшення позовних вимог та окремих документів рекомендованим повідомленням відповідачу, згідно фіскального чеку від 16.03.2023 у сумі 53 грн.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року вказану справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Якименко М. М., судді: 
Ковальчук О. В., Сало Т. Б.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку із невиконанням вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху. 
Постановою Верховного Суду від 13 березня 2024 року зазначена ухвала була скасована, а справа направлена до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 квітня 2024 року вказану справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Войтко Ю. Б., судді: 
Ковальчук О. В., Сало Т. Б.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, визначено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду від 30 квітня 2024 року розгляд справи призначено на 14 травня 2024 року о 11.20 год. з повідомленням учасників справи. 
За клопотанням АТ «Укрзалізниця» судове засідання було відкладено на 21 травня 2024 року на 14 год. 30 хв.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вважає рішення 1-ої інстанції від 18.08.2023 незаконним, необґрунтованим, протиправним, помилковим та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які позивач посилався, як на підставу позовних вимог, підтверджених наданими доказами, які були поверхнево досліджені у судовому засіданні і судом не дана правова оцінка доказам. Тому суд упереджено дійшов помилкового висновку, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, та не застосуванням норм права згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у Постановах Верховного Суду. Рішення суду не ґрунтується на нормах Закону, лише на припущеннях, на які помилково посилається суд.
Зауважує, що позов звернуто до суду у зв`язку з відсутністю до цього часу юридично оформленого наказу про звільнення 08.04.2004р., що встановив суд рішенням від 19.05.2005р., ухвалою цього ж суду від 02.06.2005р., які набрали законної сили, ухвалою апеляційної інстанції від 30.08.2005р. та не врученого позивачу на руки згідно ст. 47 КЗпП, а також не проведення повного розрахунку по зарплаті у день незаконного повторного звільнення 08.04.2004р., грошової компенсації за невикористані 6-ть кал. дні відпустки, з урахуванням оплаченого вимушеного прогулу, на підставі п. 2 ст. 82 КЗпП та п. 2 ст. 9 Закону «Про відпустки».
Доводи апеляційної скарги, відповідно до заявлених вимог, зводяться до того, що суд 1-ї інстанції у рішенні від 18.08.2023 не дав правову оцінку доказам і нормам матеріального права, не застосував відповідні норми закону в цій частині та ухвалив помилкове незаконне рішення, відмовивши у задоволенні вимоги про відновлення права та поновленні на роботі з 09.04.2004р. до іншого працевлаштування. Наказу про звільнення з 08.04.2004р., як і встановив суд, немає.
Місячний строк звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП щодо поновлення на роботі, на думку позивача, не пропущено за відсутності діючого наказу про звільнення з 08.04.2004р.
Остаточний розрахунок по зарплаті Вінницька дистанція колії при звільнення 08.04.2004р. не провела, заборгована зарплата не була виплачена відповідачем під час судового провадження, була в примусовому порядку стягнута і перерахована по платіжному дорученню на депозитний рахунок ВДВС м. Вінниця після його звернення до ДВС. Фактично й остаточно сума боргу по зарплаті виплачена відповідачем лише 31.10.2004р., тому настають підстави застосування норм ст. 116 та 117 КЗпП щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо продовження невикористаних днів відпусток Касаційні суди України у складі Верховного Суду до теперішнього часу помилково по іншому тлумачили і застосовували норми законодавства про працю за аналогічних обставин і приймали необґрунтовані рішення і помилково позбавляли позивача у подібних справах трудового спору – права на справедливий суд. Позивач недавно дізнався, що Велика Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду (постанова від 13.10.2020, №14-108цс20 сп. №712/9213/18) при розгляді аналогічного трудового спору зазначила за необхідне відступити від правових Позицій з тих підстав, що продовження відпустки не потребує спеціальних дій працівника, тоді як перенесення потребує згоди роботодавця та ініціативи працівника. Так само й коли працівник уже подав заяву про відпустку, то в разі вибору ним варіанту «продовження» відпустки немає необхідності подавати ще одну заяву, оскільки відпочинок поновлюється після перерви.
Враховуючи зазначені обставини, допущені порушення законодавства про працю та оплату праці щодо незаконного звільнення08.04.2004р. та попереднього звільнення 19.11.2002 р., невірного оформлення наказів та записів в трудовій книжці, не проведення повного розрахунку по зарплаті тощо, відповідач позбавив позивача можливості працевлаштуватися, тривалий час (два роки) за цих порушень він перебував на обліку в Центрі зайнятості в якості безробітного, його незаконно позбавлено засобів існування, а рішення судів 1-ї, апеляційної та касаційної інстанції про відмову у задоволенні позовів про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул вважати незаконними, а позовні вимоги підлягають задоволенню з наведених підстав, з урахуванням мотивів щодо застосування законодавства, викладених у Постанові Верховного Суду від 13.10.2020р., провадження №14-108цс20 з аналогічних правовідносин. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що  ОСОБА_1 з 25.09.2000 року переведений на посаду заступника начальника по кадрах та побуту у Вінницькій дистанції колії на підставі наказу №41 від 25.09.2000 року.
Наказом №276/ос від 19.11.2002 року (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з 19.11.2002 року з посади заступника начальника з кадрів та соціальних питань Вінницької дистанції колії на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України – за прогули без поважних причини. З наказом позивач ознайомлений 20.11.2002 року.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року, у справі №2-2090/03 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань, стягнуто на користь ОСОБА_1 середньомісячну зарплату за час вимушеного прогулу. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 
       На підставі вказаного рішення, 28.01.2003 року наказами галузевої служби колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» №4 та начальника Вінницької дистанції колії №44, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань з 20.11.2002 року та виплачено заробітну плату за один місяць вимушеного прогулу. 
       Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.04.2003 року у цивільній справі №2-2090/03 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року, справу направлено на новий розгляд. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.12.2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 23.09.2004 року, у цивільній справі №2-2090/03 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця» в особі Вінницької дистанції колії №8, начальника Вінницької дистанції колії №8 ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.
У виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці 23.12.2003 року Вінницькою дистанцією колії було видано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №70 від 08.04.2004 року та ОСОБА_1 було звільнено з посади з 08.04.2004 року.
На виконання ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24.04.2003 року скасовано наказ №44 від 28.01.2003 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 згідно з наказом начальника Вінницької дистанції колії №544 від 10.11.2004 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2004 року, у справі №2-3369/04 за позовом ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця», начальника Вінницької дистанції колії – Козубовського А.А., начальника галузевої служби колії Ляхового І.В. про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, скасування наказів №10-ос від 07.04.2004 року, №70-ос від 08.04.2004 року, №185 від 08.04.2004 року, стягнення невиплаченої заробітної плати, добових за відрядження, компенсації за невикористану відпустку за 7 календарних днів в розмірі 560,00 грн., скасовано накази №10-ос від 07.04.2004 року, №70-ос від 08.04.2004 року про звільнення ОСОБА_1 за прогули 14 і 15 жовтня 2002 року, №185 від 08.04.2004 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 46,67 грн та 20,38 грн заробітної плати у вигляді премії, 18,00 грн добових по відрядженню за 11.03.2004 року В задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 560,00 грн відмовлено. 
Зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказ №276-ос від 19.11.2002 року (продубльовано наказами №46, №423 від 19.11.2002 року) про звільнення ОСОБА_1 за прогули визнано законним, він є дійсним, а тому видача нових наказів №10-ос від 07.04.2004 року, №70-ос від 08.04.2004 року, №185 від 08.04.2004 року з тих же підстав немає юридичного значення. Крім того, період роботи позивача почався з 20.01.2003 року - з часу його фактичної роботи протягом робочого року, відповідно до ст. 82 п. 1 КЗпП України, по 08.04.2004 року. Відпустка позивача використана у кількості 31 календарний день, невикористана відпустка за вказаний період складає 15 календарних днів, яка була йому компенсована. 
На виконання зазначеного рішення суду від 24.06.2004 року Вінницькою дистанцією колії було видано наказ №543 від 10.11.2004 року, яким накази начальника Вінницької дистанції колії №185 від 08.04.2004 року, №70-ос від 08.04.2004 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи скасовано. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року у справі №2-1651/05 позов ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії ДТГО «Південно-Західна залізниця», третя особа - Ленінський центр зайнятості, про відновлення трудового стажу, стягнення зарплати (встановлення допомоги по безробіттю задоволено частково, зобов`язано Вінницьку дистанцію колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» підтвердити відповідним наказом трудовий стаж ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, зазначивши причину звільнення — за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року; внести в дублікат трудової книжки відомості про роботу на російській мові; на вимогу ОСОБА_1 видати йому новий дублікат трудової книжки без записів, які визнані недійсними. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2005 року роз`яснено рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року та вказано, що підтверджуючи трудовий стаж за період з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, зазначивши причину звільнення, суд врахував рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в поновленні на роботі, скасовано наказ №70 від 08.04.2004 року, яким ОСОБА_1 звільнений за прогули, в визнано дійсним наказ №276 від 19.11.2002 року, яким ОСОБА_1 вперше був звільнений за прогули. Оскільки після скасування наказу №70 від 08.04.2004 року звільнення ОСОБА_1 не оформлено наказом, суд зобов`язав Дистанцію колії видати новий наказ про звільнення і вказати підставу звільнення відповідно до рішення суду від 24.06.2004 року.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30.08.2005 року і ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.06.2007 року як касаційною інстанцією рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року і ухвалу від 02.06.2005 року (справа №2-1651/05) залишено без змін. 
       Наказом Вінницької дистанції колії №546 від 31.10.2005 року, враховуючи тривалий період судових розглядів справи, прийняття рішень про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_1 щодо поновлення на роботі, які набрали чинності, та у виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року, включено до трудового стажу на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань ОСОБА_1 період з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року. Зазначено, що слід вважати причиною звільнення ОСОБА_1 прогул без поважних причин - п. 4 ст. 40 КЗпП України. Визнано недійсними внесені в дублікат трудової книжки ОСОБА_1 записи за №№14, 15, 17. Видано ОСОБА_1 новий дублікат трудової книжки із записом про включення до трудового стажу на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань періоду з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, зазначивши причину звільнення — прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України та внесено в дублікат трудової книжки відомості про роботу на російській мові. 
Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009 року (справа №2-1613/2009) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» про визнання недійсним звільнення та поновлення на посаді, зобов`язання привести наказ та дублікат трудової книжки у відповідність до закону, стягнення заробітної плати – грошової компенсації за невикористані 8 календарних днів відпустки в розмірі 756,08 грн, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заборгованої зарплати (компенсації за невикористану відпустку) з 08.04.2004 року по день ухвалення рішення, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5500,00 грн. 
Судом встановлено, що на момент видачі дубліката трудової книжки позивач був звільнений, а його звільнення 19.11.2002 року в судовому порядку визнано законним.
Додатковим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.07.2010 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про визнання укладеним безстрокового трудового договору. 
Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011 року (справа №2-2076/11/0206) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 41245,88 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000,00 грн та зобов`язання видати оригінал трудової книжки з належними записами.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2014 року (справа №127/5562/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2003 року, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії про поновлення на роботі, зобов`язання Вінницької дистанції колії видати позивачу копію наказу по особовому складу про звільнення з 08.04.2004 року для ознайомлення під розпис, згідно ст. 47 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 року по день працевлаштування - 09.11.2005 року в іншій організації – 37804,20 грн, компенсації за невикористану відпустку – 450,05 грн, середнього заробітку за період затримки виплати зарплати при звільненні (період з 08.04.2004 року по 31.10.2004 року) в сумі 11341,26 грн, середнього заробітку за час затримки виплати зарплати (компенсації невикористаної відпустки) в сумі 36875,75 грн, відшкодування моральної шкоди в сумі 4000,00 грн.       

Позиція суду апеляційної інстанції
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає до задоволення з таких міркувань.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд із прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70).
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
У свою чергу, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Як випливає зі змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі
№ 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі (пункти 26, 27).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі
№ 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21).
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Саме по собі долучення до позовної заяви певних доказів не змінює визначеного позивачем у позовній заяві предмету спору та підстав позову.
Як вбачається зі змісту позовних вимог в даній справі, ОСОБА_1 просив суд поновити його на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанційної колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 у зв`язку з відсутністю наказу про звільнення по особовому складу за встановленою нормативною формою П-8, оскільки наказ про звільнення №70-ос від 08.04.2004 скасовано рішенням Ленінського райсуду від 24.06.2004, а вчинення наказів та записів у трудову книжку не відповідають нормам КЗпП та інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 по 09.11.2005 (період 19 місяців) в розмірі 34985,54 грн (з урахуванням отриманої допомоги по безробіттю в службі зайнятості 928,45 грн); грошову компенсацію за невикористану відпустку за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 20.11.2002 по 08.04.2004, після поновлення на роботі, за 6 календарних днів в розмірі 540,06 грн.
Разом з тим, ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом до ДТГО "Південно-Західна залізниця" (процес ліквідації розпочато з 06.08.2014, особа в стані припинення), Вінницької дистанції колії (відокремлений структурний підрозділ Південно-Західної залізниці, статус якої – припинено) про поновлення на роботі, зобов`язання до вчинення дій, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2014 (справа №127/5562/14-ц) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2003 р. (а.с. 31-35 т. 2, 195 -197 т. 1)
ОСОБА_1 звернувся з вимогами про поновлення позивача на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 року у зв`язку з відсутністю на цей час діючого наказу по особовому складу за ф.П-8 про звільнення з роботи; зобов`язання Вінницької дистанції колії видати позивачу на руки копію наказу по особовому складу про звільнення з 08.04.2004 року для ознайомлення під розпис, згідно ст. 47 КЗпП України; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 року по день працевлаштування 09.11.2005 року в іншій організації - 37 804, 20 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії  суми компенсації за невикористану відпустку - 450, 05 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за період затримки виплати зарплати при звільненні (період з 08.04.2004 року по 31.10.2004 року) в сумі 11 341, 26 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за час затримки виплати зарплати (компенсації невикористаної відпустки) в сумі 36 875, 75 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії моральної шкоди в сумі 4 000, 00 гривень.»
Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд виснував, що обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, не потребують доказування, враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України.
Судом враховано обставини, встановлені судовим рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004, законність якого була підтверджена ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2004 та ухвалою Верховного Суду України від 27.12.2006. Зокрема, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011, яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2012 встановлено, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є законним. Також встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до виконавчої служби про виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005, чого не заперечував в судовому засіданні позивач, а відповідач, виконавши добровільно рішення суду, повідомив про це листом і просив з`явитися в Дистанцію та отримати наказ і новий дублікат трудової книжки, однак ОСОБА_1 до відповідача не з`явився. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005, яке набрало законної сили 30.08.2005, зобов`язано Вінницьку дистанційну колію ДТГО «Південно-Західна залізниця» на вимогу ОСОБА_1 видати йому новий дублікат трудової книжки без записів, які визнані недійсними. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того,  що судом встановлено проведення повного розрахунку із позивачем на час звільнення.
Також суд зазначив, що не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення суми компенсації за невикористану відпустку на користь позивача, оскільки рішенням ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004, яке набрало законної сили 27.09.2004, позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в зв`язку з їх недоведеністю. Дані обставини були також встановлені й рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009, яке набрало законної сили 14.09.2009.
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в ухвалі від 03.06.2014 у справі № 127/5562/14-ц встановила, що між сторонами тривалий час існують трудові спори щодо поновлення ОСОБА_6 на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, такі спори неодноразово розглядались судами та відповідно в матеріалах справи наявні рішення судів, які на час розгляду справи судом набрали законної сили. 
Колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки суд повно та всебічно з`ясував обставини справи.
У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Позови вважаються тотожними тоді, коли в них збігаються сторони, предмет і підстави. Нетотожність одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за захистом порушеного права.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Отже, аналіз змісту позовних вимог, підстав позову та складу сторін дає підстави вважати, що у цій справі позовні вимоги про поновлення його на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанційної колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 у зв`язку з відсутністю наказу про звільнення по особовому складу за встановленою нормативною формою П-8; стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 по 09.11.2005 (період 19 місяців) в розмірі 34985,54 грн.; стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з  20.11.2002 по 08.04.2004, після поновлення на роботі, за 6 календарних днів в розмірі 540,06 грн. є тотожними з вимогами, які були предметом спору у справі №127/5562/14, судове рішення у якій набрало законної сили. Тому суд приходить до висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
У цій справі сторони, предмети та підстави позовів є тотожними, відмінність полягає лише в тому, що у зв`язку з великим проміжком часу та реорганізаційними змінами в структурі відповідача, у новому позові позивач не звертається до підрозділу, в якому був працевлаштований і на даний час діяльність якого припинена, а до АТ «Укрзалізниця», яке засноване у жовтні 2015 року, а також розширив виклад позовних вимог та змінив суми нарахування.
Проте такі зміни суми вимог, перефразування, розширення викладу позовних вимог не свідчить про зміну предмета та підстав позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
На вищевказані норми процесуального права суд першої інстанції уваги не звернув та помилково розглянув справу по суті з порушенням вказаних норм процесуального права, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 377 ЦПК України є підставою для скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2023 року із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 367, 374, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2023 року скасувати.
Провадження у справі № 127/2697/23 за позовом  ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку - закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 25 травня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                        О. В. Ковальчук

                                                                               Т. Б. Сало