ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2461/24 Справа № 199/8568/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О. 
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна та Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості та визнання права на спадкування за законом та за заповітом, визнання недійсними заповітів та відмови від спадщини, -

ВСТАНОВИВ: 

       У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 треті особи: Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна та Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості та визнання права на спадкування за законом та за заповітом, визнання недійсними заповітів та відмови від спадщини.
       В обґрунтування позову посилався на те, що вони із ОСОБА_3 із вересня 1989 року перебували у фактичних шлюбно-сімейних стосунках та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час перебування у фактичних шлюбно-сімейних стосунках ними був спільно придбаний легковий автомобіль та мікроавтобус із використанням для пасажирських перевезень і заробітку грошових коштів, для потреб сім`ї. У період їх спільного проживання, ОСОБА_3 разом із дочкою ОСОБА_4 здійснили приватизацію кв. АДРЕСА_1 . Він разом із ОСОБА_3 здійснював ремонт у вказаній квартирі, у якій вони продовжували мешкати разом, а також доглядали за будинком та земельною ділянкою матері ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , розташованої по АДРЕСА_2 , де на земельній ділянці збудували гараж.
       Влітку 2015 року ОСОБА_3 тяжко захворіла та була прикута до ліжка, у зв`язку з чим він здійснювався за нею постійний догляд. У той час коли ОСОБА_3 знаходилась у тяжкому стані, до неї у довіру увійшла ОСОБА_6 яка запропонувала свою допомогу у лікуванні, втім жодних дій, направлених на організацію медичного лікування так і не здійснила, взявши за це відповідні кошти. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та він здійснив її поховання. 
       Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 . У зв`язку із домовленістю між ним та ОСОБА_4 (донькою померлої ОСОБА_3 ), вона склала на його корить заповіт та надала на його ім`я довіреність. Також, він та донька померлої ОСОБА_3 домовились, що у зв`язку із наявністю у неї тяжкого захворювання, нею буде проданий будинок бабусі ОСОБА_5 , а грошові кошти від його продажу будуть використані на оплату її лікування та на потреби Київського Свято-Флорівського жіночого монастиря.
       02 липня 2016 року він звернувся до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 та 27 січня 2017 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 06 серпня 2016 року ОСОБА_2 подала до Четвертої ДДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 .08 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала ПН Київського МНО заяву про прийняття спадщини.
       У березні 2017 року йому стало відомо, що ОСОБА_4 склала заповіт на користь відповідачки ОСОБА_2 , яка, на його думку, шахрайським шляхом ввійшла у довіру до ОСОБА_4 , яка на той час перебувала у монастирі, та змусила її скласти на своє ім`я довіреність із правом продажу житлового будинку із господарчими будівлями по АДРЕСА_2 , а в серпні 2016 року оформити два заповіти, а саме: від 05 серпня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 4-177, та від 12 серпня 2016 року, посвідчений тим же державним нотаріусом 11-ої київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 4-185,0. Тому позивач просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із вересня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 – дня смерті спадкодавця, за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсною його відмову від спадщини від 02 серпня 2016 року, подану Четвертій ДДНК; змінити черговість одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , надавши йму право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємцями цієї черги; визнати за ним право на спадкування кв. АДРЕСА_1 , як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за заповітом ОСОБА_4 від 11 січня 2016 року, визнати недійсними заповіти ОСОБА_4 від 05 серпня 2016 року та від 12 серпня 2016 року.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із вересня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 – дня смерті спадкодавця, за адресою: АДРЕСА_3 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,40 грн. 
       В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову та задовольнити ці позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі. Вказує, що наявні усі правові підстави для задоволення усіх його вимог. Відповідачка є шахрайкою яка спочатку увійшла в довіру до його дружини, а вже після її смерті до її доньки, яка також була тяжко хвора. Написавши відмову від спадщини під диктовку нотаріуса він в силу свого віку та юридичною необізнаності взагалі не розумів наслідків цьому. 
       Відзив на апеляційну скаргу не наданий. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що починаючи з 1989 року позивач з ОСОБА_3 вели спільне господарство, формували спільний бюджет, планували спільний побут та здійснювали заходи щодо його втілення, свої відносини відкрито демонстрували перед сторонніми особами, а саме: спільну працю, відпочинок, проживання однією сім`єю, на підтвердження чого позивачем було надано суду фотокартки. Вказані обставини підтверджені свідками.
       23 грудня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., зареєстрований в реєстрі за №5-1038, яким заповіла своїй донці ОСОБА_4 все належне їй майно. 
        ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті у Четвертій Дніпровській державній нотаріальній конторі 06 квітня 2016 року відкрита спадкова справа №302/2016.
       06 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті матері ОСОБА_3 . 02 липня 2016 року ОСОБА_1 надав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 надав до Четвертої ДДНК власноруч складено заяву про відмову від спадщини. 
       06 серпня 2016 року ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 17 лютого 2016 року, від імені ОСОБА_4 , подала до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається із: житлового будинку з господарчими будівлями спорудами АДРЕСА_2 .
       06 серпня 2016 року державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із господарчими будівлями спорудами АДРЕСА_2 .
        ОСОБА_1 державним нотаріусом Четвертої ДДНК Циганко О.В. направлено листа від 24 листопада 2016 року за №4300/02-14, у якому повідомлено, що на теперішній час єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_4 , якій 06 серпня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 
       11 січня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за №15, яким заповіла ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
       05 серпня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-177, яким заповіла ОСОБА_2 , все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, заповіт прочитаний заповідачем вголос та підписаний . 
       У зв`язку із помилкою у зазначенні по батькові, 12 серпня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-185, яким заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, заповіт прочитаний заповідачем вголос та підписаний нею. 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
       Позивач ОСОБА_1 27 січня 2017 року подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., реєстровий №96.
       08 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала державному нотаріусу Четвертої ДНК Циганко О.В. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 
       11 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із: квартири, загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 42,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з яких - 1/2 частка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 1995 року Управлінням житлового господарств Виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого У Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №41п за реєстровим №97; та 1/2 частка належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 1995 року Управлінням житлового господарства Виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №41п за реєстровим №97, ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої була і дочка - ОСОБА_4 яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав .
       Також, 11 вересня 2017 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_2 , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06 серпня 2016 року Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №5-427, право власності на який зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 серпня 2016 року за номером: 15828431, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 995807612101, про що надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №65474293.
       25 квітня 2018 року ОСОБА_2 згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., продала квартиру АДРЕСА_1 .
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсною відмови від спадщини від 02 серпня 2016 року, поданої Четвертій Дніпровській державній нотаріальній конторі, в частині визнання недійсними заповітів, складених ОСОБА_4 05 серпня 2016 року та 12 серпня 2016 року та в частині зміни черговість одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , надавши позивачу право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємцями цієї черги; визнання права на спадкування кв. АДРЕСА_1 , як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за заповітом ОСОБА_4 від 11 січня 2016 року, суд першої інстанції виходив із недоведеності цієї частині позовних вимог. 
       Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       У справі, що переглядається судове рішення в частині задоволення позову не оскаржено сторонами, тобто сторони погодилися з ним, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
       Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
       Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
       До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та інше. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).
       Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсної відмови від прийняття спадщини від 02 серпня 2016 року позивач посилається на те, що він є юридично необізнаною людиною, заяву про відмову стосовно спадщини написав під диктовку державного нотаріуса Циганко О.В., не усвідомлюючи зміст і суть відмови, маючи на увазі тільки спадщину по АДРЕСА_2 . Зазначена відмова від спадщини не відповідає його дійсним намірам і фактичному вирішенню спадкодавця, з яким були інші договірні відносини стосовно оформлення спадщини квартири АДРЕСА_1 .
       Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
       Тлумачення статті 1273 ЦК України свідчить, що відмова від прийняття спадщини може бути здійснена протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після спливу якого відмова не допускається і продовження (поновлення) якого законом не передбачено.
       Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
       Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).
       Аналіз вказаних норм свідчить, що: у статті 229 ЦК України наявні такі формулювання, як зокрема «прав та обов`язків сторін», «другій стороні». Тобто, законодавець допускає оспорювання на підставі статті 229 ЦК України переважно дво- та багатосторонніх правочинів. Однак це не виключає й можливість оспорювання односторонніх правочинів; відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи; помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки – відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. – незнання закону шкодить).
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
       Однак, позивачем не надано суду належним та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, не доведено правових підстав для задоволення цієї частини позовних вимог та доводи апеляційної скарги цього не спростовують. 
       З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач подав заяву про прийняття спадщини, а потім після фактичного врегулювання питань зі спадоємицею за заповітом ОСОБА_4 , подав оспорювану ним заяву про відмову від спадщини. 
       За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, виходячи з обставин справи, дії позивача були логічні та послідовні. 
       Вирішуючи спір в частині визнання недійсними заповітів від 05 серпня 2016 року та від 12 серпня 2016 року, суд першої інстанції,на думку колегії суддів, вірно виходив з наступного.
       У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
       Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
       В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
       Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
       Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
       Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
       У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
       Згідно до вимог ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
       Як вбачається із матеріалів справи, 11 січня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за №15, яким заповіла позивачу ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
       Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
       Як вбачається із матеріалів справи, 05 серпня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-177, яким заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, заповіт прочитаний заповідачем вголос та підписаний. У зв`язку із помилкою у зазначенні по батькові, 12 серпня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської ДНК Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-185, яким заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, заповіт прочитаний заповідачем вголос та підписаний нею. 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
       Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними заповітів від 05 серпня 2016 року та від 12 серпня 2016 року позивач посилається на те, що ОСОБА_4 склала їх під примусом та внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 .
       У відповідності до ч.ч.3,4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
       Заповіт, як односторонній правочин відповідає загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
       Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
       Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
       Частиною 1 ст.231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
       При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях..
        Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).
       Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
       Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18), від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 (провадження № 61-22758св19) та від 22 вересня 2021 року у справі № 760/8650/19 (провадження № 61-2962св21).
       Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.
       Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.У разі вчиненням правочину під впливом насильства, формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора – фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
       У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).
       Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині.
       Тобто мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину.
       Положеннями статей 77, 80, 81 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено факт застосування до померлої ОСОБА_4 фізичного або психологічного тиску з боку відповідачки чи інших осіб при складанні нею заповіту.
       Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
       При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
       Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями цієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
       За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
       Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
       Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження – прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3;
5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
       Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
       З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 18 лютого 2019 року в справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18),від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження№61-48561св18), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження №61-23350св19), 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20),від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19).
       Проте позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є його процесуальним обов`язком у силу статтей 12, 81 ЦПК України.
       Доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи є хибними.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини«Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.        
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 17 квітня 2024 року.
       
       Головуючий:                         А.П. Барильська

       Судді:                         Е.Л.Демченко 

                                                                               М.О.Макаров