Справа № 127/2492/24
Провадження № 22-ц/801/1195/2024
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року	Справа № 127/2492/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс»
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука Володимира Вікторовича, про стягнення коштів за скасованим виконавчим написом,
Рішення ухвалила суддя Іщук Т. П.
Рішення ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб у м. Вінниця
Дата складення повного тексту судового рішення – 25 березня 2024 року,

Встановив:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В. В., про стягнення коштів за скасованим виконавчим написом та просив стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на його користь 16 090,45 грн., які стягнуті за скасованим виконавчим написом від 29 березня 2021 року, вчиненим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В., за реєстровим № 48669, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року, мотивуючи позовні вимоги тим, що вказані кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно отримані.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ОСОБА_1 14 019,50 грн. 
Стягнуто з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ОСОБА_1 1064,02 грн. судового збору та 8712,93 грн. витрат на правничу допомогу.
В решті вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачем у своїй позовній заяві не оспорюється факт укладання кредитного договору №626080-А від 10 серпня 2019 року, не наводиться доказів щодо спростування зарахування грошових коштів на банківську картку та їх сплати за даним договором, тим самим підтверджуючи факт виникнення безспірної заборгованості за даним договором. Зазначає, що 10 серпня 2019 року ТОВ «СС Лоун» та позивач уклали кредитний договір № 626080-А. Правонаступником ТОВ «СС Лоун» на підставі договору відступлення прав вимоги за договором № 40071779-23 від 30 жовтня 2019 року є ТОВ «ФінФорс», правонаступником якого на підставі договору відступлення прав вимог за договором № 28/1220-01 від 28 грудня 2020 року є ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». Вважає, що оскільки позивач підтверджує, що 10 серпня 2019 року між ним та ТОВ «СС Лоун» укладено кредитний договір, то відповідно підстав для повернення коштів немає. 
Крім того, виконавчий напис здійснювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 1172 від 29 червня 1999 року, що з урахуванням не оспорення позивачем факту укладання кредитного договору № 626080-А від 10 серпня 2019 року, вказує на законність його виконання. 
Щодо вимоги позивача про повернення стягнутих з позивача коштів, відповідач вважає, що дана вимога має майновий характер на відміну від предмета даного позову – «визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню», якому притаманний немайновий характер позовних вимог. Отже вимога позивача щодо стягнення безпідставно набутих коштів не стосується предмета позову немайнового характеру, а тому не підлягає до задоволення. Відповідач наголошує на тому, що виконавчий напис № 48669 від 29 березня 2021 року вчинений відповідно до вимог чинного законодавства, а отже не може вважатися недійсним.
Крім того, відповідач заперечує стосовно витрат на правничу допомогу, стягнених судом першої інстанції, вважає їх не підтвердженими належним чином, завищеними та необґрунтованими, такими що не підлягають стягненню.
У встановлений судом строк був поданий відзив у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 29 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. вчинений виконавчий напис, за реєстровим № 48669 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року, укладеним ОСОБА_1 з ТОВ «СС Лоун», правонаступником якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 40071779-23 від 30 жовтня 2019 року є ТОВ «Фінфорс», правонаступником якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 28/1220-01 від 28 грудня 2020 року є ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», на загальну суму 14 019,50 грн. (а. с. 13).
08 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В. В. з приводу примусового виконання цього виконавчого напису відкрите виконавче провадження № 67089543 та 23 червня 2023 року в його межах звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 (а. с. 14).
З довідки про доходи ОСОБА_1 від 15 листопада 2023 року № 121 слідує, що з його грошового утримання згідно виконавчого провадження №67089543 від 23 червня 2023 року утримано 16 090,45 грн. (а. с. 12).
Згідно повідомлення приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В. В. від 21 березня 2024 року № 9044 26 жовтня 2023 року вказане виконавче провадження закінчене та в ході його виконання було стягнуто і перераховано кошти: 14 019,50 грн. – ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», 1401,95 грн. - як основна винагорода приватного виконавця, 669,00 грн. – як витрати виконавчого провадження (а. с. 29).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2023 року в справі № 127/22906/23 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В., за реєстровим №48669, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року за період з 28 грудня 2020 року по 10 березня 2021 року та плати за вчинення виконавчого напису в сумі 14 019,50 грн. (а. с. 7-11).
За даними ЄДРСР рішення набрало законної сили 28 листопада 2023 року.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис від 29 березня 2021 року, за реєстровим № 48669, про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача коштів, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили. ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» в ході виконання вказаного виконавчого напису отримало кошти в сумі 14 019,50 грн., які і підлягають стягненню на користь позивача.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав, у тому числі є гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц).
Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 14 019,50 грн., що стягнуті з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що отримані відповідачем кошти в зазначеній сумі підлягають поверненню позивачу, відповідно до статті 1212 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.
При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором та її розмір можуть бути предметом окремого судового розгляду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20.
Інші доводи апеляційної скарги виходять за межі розглянутих позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та базуються на неправильному визначені відповідачем предмета позову, а тому апеляційним судом відхиляються. 
Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на його користь 16 090,45 грн., які стягнуті з нього за скасованим виконавчим написом від 29 березня 2021 року, вчиненим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В., за реєстровим № 48669, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року (а. с. 1-2).
При цьому, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2023 року у справі № 127/22906/23 позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я. В., зареєстрований в реєстрі за № 48669, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року за період з 28 грудня 2020 року по 10 березня 2021 року та плати за вчинення виконавчого напису в сумі 14 019, 50 грн. (а. с. 7-11). 
Тобто, позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню були предметом розгляду в іншій цивільній справі – № 127/22906/23, рішення у якій не оскаржувалось відповідачем та набрало законної сили 28 листопада 2023 року. 
Доводи апеляційної скарги, її обґрунтування, фактично зводяться до незгоди з вказаним рішенням, адже відповідач безпідставно вважає, що виконавчий напис № 48669 від 29 березня 2021 року вчинений відповідно до вимог чинного законодавства, а отже не може вважатися недійсним, хоча рішенням Вінницького міського суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 127/22906/23 встановлено зворотнє.
Отже, відповідач помилково вважаючи, що предметом розгляду даної справи є у тому числі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, звів доводи апеляційної скарги до обґрунтування наявності правових підстав у нього щодо стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором № 626080-А від 10 серпня 2019 року, та як наслідок правомірності вчинення виконавчого напису № 48669 від 29 березня 2021 року, що не було предметом розгляду в суді першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення, а тому не підлягає перегляду у суді апеляційної інстанції. 
З доводами апеляційної скарги про те, що стягнені оскаржуваним рішенням витрати на правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 у розмірі 8712,93 грн. є не підтвердженими належним чином, завищеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають стягненню, апеляційний суд погодитися не може враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем до позовної заяви надано докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у справі, а саме: 
-копію договору про надання правничої допомоги від 20 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Грабіком М. С., згідно пункту 4.1 якого за надання послуги з правової допомоги клієнт сплачує адвокату плату в розмірі 10 000,00 грн. (а. с. 16); 
-копію квитанції № 9-ц/24 від 23 січня 2024 року, виданої адвокатом Грабіком М. С. та засвідченої підписами адвоката та клієнта, згідно якої адвокатом отримано від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 10 000,00 грн., за підготовку та подання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а. с. 17);
-копію акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № б/н від 23 січня 2024 року, згідно змісту якого ФОП ОСОБА_2 та фізична особа ОСОБА_1 склали цей акт здачі-приймання робіт (надання послуг) про те, що виконавцем були виконані, а замовником прийняті наступні послуги, а саме надано юридичні послуги у вигляді підготовки та подання позовної заяви про стягнення коштів за скасованим виконавчим написом, на загальну вартість 10 000,00 грн. (а. с. 18). 
Враховуючи надані стороною документи, що підписані адвокатом та клієнтом, можна прийти до висновку про узгоджений обсяг наданих послуг і виконаних робіт, тому їх вартість підлягала розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. 
Аналогічна думка викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач відзиву на позовну заяву не подавав, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу позивача не заявляв, а тому судом першої інстанції аргументовано та правомірно, з урахуванням вимог стеттей 137 і 141 ЦПК України, розподіллено їх між сторонами та зважаючи на часткове задоволення позову стягнуто з відповідача на користь позивача 8712,93 грн. витрат на правничу допомогу.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	В. В. Сопрун