27.05.24
22-ц/812/536/24
Єдиний унікальний номер судової справи 490/4591/23
Номер провадження 22-ц/812/536/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

27 травня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання  ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 15 січня 2024 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України,
УСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року Акціонерне товариства «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, який в подальшому було уточнено.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі – ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №953-04/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 90 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 13% річних та з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 26 серпня 2027 року.
17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі – ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі – ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), який є правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами.
Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2020 року у цивільній справі №490/6522/15-ц задоволено позов АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Стягнуто з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року в сумі 66 354.74 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 60 627.54 доларів США, заборгованість по відсотках – 5 727.20 доларів США, пеня – 40 868 грн. 15 коп. 
Вказане судове рішення набрало законної сили.
Вищевказане судове рішення суду дотепер не виконано, заборгованість за вказаним кредитним договором позичальником не погашена в повному обсязі, у зв`язку із чим у ОСОБА_2 виникла заборгованість на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, яка за ставкою 3% річних станом на 23 лютого 2022 року становить 13 228.989 доларів США.
Посилаючись на викладені обставини, АТ «Сенс Банк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року в загальному розмірі 13 222.98 доларів США.
Відповідач ОСОБА_2 , через свого представника – адвоката Матвієнка І.Ю., надав до районного суду заяву, в якій просив у задоволені позову АТ «Сенс Банк» відмовити. 
Зазначав, що рішенням Центрального районного суду від 05 квітня 2019 року у цивільній справі №490/11202/16-ц задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м., житловою 46.3 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження» - в рахунок погашення заборгованості у розмірі 77 287.03 доларів США за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (яке відступило право вимоги за договором від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 , яка складається з заборгованості за кредитом 60 627.54 доларів США, заборгованості за відсотками 16 659.49 доларів США.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2019 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитним договором по процентам, загальної суми заборгованості та судових витрат. Зменшено розмір процентів з 16 659.49 доларів США до 5 727.20 доларів США та загальний розмір заборгованості з 77 287.03 доларів США до 66 354.74 доларів США, а також судовий збір з 29 713 грн. 47 коп. до 19 270 грн. 54 коп.
На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист, за яким 01 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження №65951488. У зв`язку із реалізацією 12 листопада 2021 року на електронних торгах предмета іпотеки, постановою приватного виконавця від 17 грудня 2021 року виконавче провадження №65951488 закінчено.
Таким чином, оскільки 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні в зв`язку із виконанням рішення суду та закінченням виконавчого провадження, відповідач вважав, що позовні вимоги безпідставні. 
Також, відповідач просив про застосування наслідків спливу позовної давності, зазначивши, що період нарахування 3% річних, у разі доведеності їх нарахування, має бути з 25 травня 2020 року по 12 листопада 2021 року (тобто по дату реалізації іпотечного майна). 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2024 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено частково. 
Стягнуто на користь АТ «Сенс Банк» з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 888.12 доларів США 3% річних на підставі ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про іпотечний борг №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, та судовий збір у розмірі 3 229 грн. 80 коп.
Ухвалюючи рішення, районний суду дійшов висновку, що оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом з підстав, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме щодо обов`язку боржника сплатити кредитору три відсотки річних від простроченої суми, який виник у нього в силу закону, а не положень кредитного договору, то відсутні підстави для застосування до вказаних зобов`язань збільшеного 10-річного строку позовної давності, яка встановлена за домовленістю сторін щодо виконання умов договору.
З ухваленням судом у 2020 році рішення суду про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором його зобов`язання сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання у вказаному розмірі не відбулось. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачем заборгованість в повній мірі не погашена.
За такого, суд першої інстанції вважав, що підлягає стягнення 3% річних за період з 01 лютого 2019 року по 01 лютого 2022 року, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом. 
В апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, оскаржило у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення суду, та просило його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити вимоги в повному обсязі. В частині задоволених позовних вищевказане товариство просило рішення залишити без змін.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.
Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що 29 серпня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний борг №953-04/07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 90 000 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 13% річних, з кінцевим строком повернення кредиту 26 серпня 2027 року (а.с.10 зворот-13). 
Пунктом 6.7 цього договору узгоджено, що будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору вирішуються шляхом переговорів, а в разі недосягнення згоди – у судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому, строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років.
14 січня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір №021-04/08 про внесення змін до договору про іпотечний борг №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, відповідно до якого сторони внесли зміни до п.3.3 кредитного договору в частині порядку нарахування процентів (а.с.10).
17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» (відбулась зміна назви на АТ «Сенс Банк») укладено договір відступлення права вимоги, згідно умов якого останнє набуло право грошової вимоги за кредитним договорами, зокрема до ОСОБА_2 (а.с.16-29).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2019 року у цивільній справі №490/11202/16-ц задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м., житловою 46.3 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження» - в рахунок погашення заборгованості в розмірі 77 287.03 доларів США за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (яке відступило право вимоги за договором від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 , яка складається з заборгованості за кредитом 60 627.54 доларів США, заборгованості за відсотками 16 659.49 доларів США.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2019 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитним договором по процентам, загальної суми заборгованості та судових витрат. Зменшено розмір процентів з 16 659.49 доларів США до 5 727.20 доларів США та загальний розмір заборгованості з 77 287.03 доларів США до 66 354.74 доларів США, а також судовий збір з 29 713 грн. 47 коп. до 19 270 грн. 54 коп.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2020 року у цивільній справі №490/6522/15, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року в сумі 66 354.74 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 60 627.54 доларів США, заборгованість по відсотках 5 727.20 доларів США, пеня 40 868 грн. 15 коп. (а.с.62-71). 
Відповідно до положень ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовий аналіз положень ст.ст.526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22. 
Вимагати сплати суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18).
До того ж, визначене ч.2 ст.625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі №921/94/21).
Отже, у розумінні вищенаведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у ч.2 ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 
Відповідно до п.8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених ст.625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у п. 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14/10цс18) та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19).
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17). 
Відповідачем у справі було заявлено про застосування позовної давності.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
За правилами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України, зокрема відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц).
Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 мав невиконане грошове зобов`язання перед банком, яке визначено судовим рішенням від 07 вересня 2020 року у сумі 66 354.74 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 60 627.54 доларів США, заборгованість по відсотках 5 727.20 доларів США, пеня 40 868 грн. 15 коп. 
З позовом до суду про стягнення трьох процентів річних за період з 26 травня 2015 року по 23 лютого 2022 року, передбачених ст.625 ЦК України, позивач звернувся 25 травня 2023 року.
Відповідач надав до суду заяву про застосування позовної давності. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин має бути застосована позовна давність у три роки. 
Як вже було наголошено вище, при застосуванні ст.625 ЦК України за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. У справі, яка розглядається, відповідач не виконав рішення суду про стягнення на користь банку заборгованості. Отже, саме сума визначена судовим рішенням (з врахуванням часткового погашення заборгованості) повинна бути застосована при обрахуванні виплат, визначених ст.625 ЦК України.
Визначаючи порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума боргу за судовим рішенням від 07 вересня 2020 року х кількість днів прострочення виконання рішення (з урахуванням сплаченої суми у грудні 2021 року та спливу позовної давності) х 3 (розмір процентів, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України) / 100 / 365, колегія суддів вважає, що районний суд помилково визначив загальний розмір заборгованості в сумі 5 888.12 доларів США замість правильної суми 3 191.19 доларів США, та період з 01 лютого 2019 року по 01 лютого 2022 року замість з 25 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року. Проте, враховуючи, що сторонами в цій частині судове рішення не оскаржується, а доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, то колегія суддів, діючи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення судового рішення без змін. 
Також не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 26 травня 2015 року по 24 травня 2020 року, адже вони нараховані з пропуском позовної давності, яку відповідач ОСОБА_2 просив застосувати до цих правовідносин.
При цьому, посилання позивача на те, що позовна давність банком не пропущена, оскільки строки визначені ст.ст.257,258 ЦК України продовженні на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з вимогами про стягнення нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох процентів річних за період з 26 травня 2015 року до 24 травня 2020 року за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення заборгованості, фактично позивач звернувся до суду у серпні 2023 року, а карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 було відмінено з 24 год 00 хв. 30 червня 2023 року.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування до вказаних правовідносин умови договору, якими була збільшена позовна давність. Колегія суддів виходить з того, що положення кредитного договору є зрозумілими і ними сторони не врегулювали строки звернення з вимогою про сплату процентів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми договору, на які посилається позивач.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 03 червня 2024 року