Номер провадження: 22-ц/813/2751/24 
Справа № 496/76/23
Головуючий у першій інстанції Драніков С.М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/76/23
Провадження номер: 22-ц/813/2751/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів – Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Мокана В.В.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач – ОСОБА_2 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – 1) Южненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 2) ОСОБА_3 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Южненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , про визнання батьківства та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою адвоката Богданцевої Ірини Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Дранікова С.М., 14 лютого 2023 року,

встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати відповідача батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) внести зміни до актового запису №244 про народження  ОСОБА_4 , складеного 30.11.2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області, а саме - у графі «Відомості про батька» записати батьком дитини – ОСОБА_2 , виключивши запис про те, що відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі - частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. 
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 2005 року по 2006 рік позивачка - ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_5 ) та відповідач мали фактичні шлюбні стосунки без реєстрації шлюбу та проживали разом. У лютому 2006 року позивачка завагітніла і повідомила про це відповідача, після чого стосунки між сторонами почали погіршуватися. З часом стало зрозуміло, що вони мають несумісні характери та абсолютно різні погляди на життя, почуття любові було остаточно втрачено. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4 .. На момент народження дитини сторони проживали окремо. Відповідач заяву про визнання свого батьківства не подавав, а тому в актовому записі про народження дитини відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України та батьком зазначений - « ОСОБА_6 ». 
Відповідач ніколи не приймав участь у вихованні та утриманні дитини. З моменту народження та по теперішній час син - ОСОБА_4 проживає з матір`ю та знаходиться повністю на її утриманні. У зв`язку з викладеним, позивачка звернулась до суду з даним позовом (а. с. 2 – 6).
До позовної заяви додано клопотання позивачки про призначення по справі судово-біологічної (генетичної) експертизи. Проведення вказаної експертизи позивачка просить доручити експертам медико-генетичного центру «МАМА ПАПА» (м. Одеса, вул. Успенська, будинок №59) (а. с. 16 – 17).

Позиція відповідача в суді першої інстанції 

До суду першої інстанції від імені ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог та про розгляд справи за його відсутності. У вказаній заяві також зазначено, що на проведенні судово-біологічної (генетичної) експертизи останній не наполягає (а. с. 29)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 лютого 2023 року задоволено вищевказаний позов  ОСОБА_1 ..
Визнано  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Внесено зміни до актового запису №244 про народження  ОСОБА_4 , складеного 30.11.2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області, а саме - відомості про батька « ОСОБА_6 » виключено, вказавши в графі «батько» – « ОСОБА_2 » та виключено запис про те, що відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі - частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову до суду, а саме - з 04.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до - ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі – 1 073,60 грн..
Допущено негайне виконання рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач позовні вимоги визнав, ним не заперечується той факт, що він є батьком ОСОБА_4 , то відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані учасниками справи не підлягають доказуванню (а. с. 43 – 46).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

В апеляційній скарзі адвокат Богданцева І.В., діюча від імені ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт посилається на те, що: 1) помилковим є висновки суду про те, що відповідач визнав позов, оскільки останній з такою заявою до суду не звертався; 2) відповідач не отримував копії позовної заяви; 3) позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог (а. с. 65 – 68).

Позиція позивачки в суді апеляційної інстанції

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги. Вказує, що на початку червня 2021 року стосунки з відповідачем були дуже близькі. На початку вересня 2021 року вона помітила, що вагітна. Повідомила про це відповідача, після чого останній покинув її. Вагітність проходила з ускладненнями та дитина народилась недоношеною. Крім того, відповідач безпідставно ухилявся від проходження експертизи, тим самим вказані дії призвели до неможливості провести експертизу. Вказані дії надали можливість суду встановити факт, який відповідачем заперечується (а. с. 174 - 178).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.10.2023 року апеляційну скаргу адвоката Богданцевої І.В., діючої від імені ОСОБА_2 , залишено без руху (а. с. 82 – 82 зворотна сторона).
25.10.2023 року до апеляційного суду надійшла заявка про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвало Одеського апеляційного суду від 31.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Богданцевої І.В., діючої від імені ОСОБА_2 (а. с. 89 – 89 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 92).
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить задовольнити наявне у матеріалах справи клопотання про призначення по справі судово-біологічної (генетичної) експертизи. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а. с. 106 – 111).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.12.2023 року задоволено частково клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-біологічної (генетичної) експертизи. Призначено у цивільній справі № 496/76/23 по справі за позовною заявою за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Южненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , про визнання батьківства та стягнення аліментів судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання: - Чи доводиться ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? (а. с. 130 – 133).
11.03.2024 року на адресу апеляційного суду надійшов висновок експерта №76 від 20.02.2024 року, відповідно до якого громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може являтися біологічним батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ймовірністю 99,9999%, таким чином батьківство практично доведене (а. с.152 – 158).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.03.2024 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду (а. с. 160 – 160 зворотна сторона).
У судовому засіданні адвокат Богданцева І.В., діюча від імені ОСОБА_2 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Богданцевої І.В., діючої від імені ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 24.07.2019 року Южненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №244.
У вказаному свідоцтві про народження матір`ю дитини зазначено - ОСОБА_7 , а батьком – ОСОБА_6 .
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00014267334 від 05.08.2014 року вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області складено актовий запис про народження ОСОБА_4 за №244, із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України.
ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні.
14.05.2016 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 та змінила своє прізвище на - « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , виданим Южненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №56.
15.05.2019 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .
05.12.2020 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила своє прізвище на - « ОСОБА_11 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим повторно Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №126.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №76 від 20.02.2024 року, відповідно до якого громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого громадянкою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ймовірністю 99,9999%, таким чином батьківство практично доведене (а. с. 152 – 158).
По справі виникли правовідносини щодо визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, разом з тим не погоджується з мотивуванням судом першої інстанції своїх висновків. 

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, прийняття/ відхилення аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина – містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
Під час розгляду справи в апеляційній інстанції було призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №76 від 20.02.2024 року громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може являтися біологічним батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого громадянкою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ймовірністю 99,9999%, таким чином батьківство практично доведене (а. с.152 – 158).
Отже, на підставі вказаного висновку експерта встановлено факт батьківства ОСОБА_2 щодо неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , який підтверджується вказаним висновком судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, який не спростований належними та допустимими доказами.
При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18 (провадження № 61-759св21)).
Колегія суддів звертає увагу, що належних, допустимих і достатніх доказів на спростовування батьківства, відповідачем не надано.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина перша статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікована 27.02.1991 року, теж визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитк уособистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готуватиїї до самостійного життя та праці.
Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.
Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що у нього є син - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та останній на його утримання також сплачує аліменти, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено матеріалами справи рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.08.2019 року задоволено частково позов ОСОБА_14 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на користь ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у твердій грошовій сумі в розмірі – 2 000 (дві тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .Стягнення розпочати з дня набрання даним рішенням законної сили і проводити до повноліття дитини. Припинено стягнення за виконавчим листом Тисменицького районного суду Івано-Франківської області № 352/156/17 від 06.06.2017 р., відкликавши вказаний виконавчий лист з Біляївського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області після погашення заборгованості. 
Матеріали справи та відомості автоматизованої системи виконавчих проваджень не містять відомостей, що вказане рішення перебуває на примусовому виконанні. Тому твердження апелянта про те, що з нього стягуються аліменти на іншу дитину є не підтвердженим. 
Утримання інших дітей жодним чином не має здійснюватися за рахунок  погіршення утримання іншої дитини, так як права дітей є рівними.
Відповідно до правової позиції Верховного суду у справі №565/2071/19 від 16.09.2020 року, зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Також суд зазначив, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно із іншою.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №  789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.  Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.  
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Крім того,  при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більшедітей - половинизаробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Таким чином, законодавець за вказаними правовідносинами визначив 1/4 частину заробітку платника аліментів із розрахунку на одну дитину.
При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судом було враховано, що ОСОБА_2 є працездатним, має дохід, у зв`язку із чим може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Богданцевої Ірини Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 є частково доведеними (тільки щодо мотивування висновків суду), а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови .
В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Богданцевої Ірини Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 , – задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 лютого 2023 року – змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова 

                                                                        О. М. Таварткіладзе