ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року	Львів	Справа № 300/324/23 пров. № А/857/17560/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року, ухвалене суддею Микитин Н.М. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами  прощеного позовного провадження у справі № 300/324/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-
                                                       ВСТАНОВИВ:
30 січня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 29.07.2022 №092850014763, зобов`язати призначити з 08.07.2022 пенсію за віком на пільгових умовах як водію міського пасажирського транспорту відповідно до пункту "з" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням до пільгового стажу періодів роботи на посаді водія міського пасажирського транспорту з 22.02.2000 по 14.08.2000, з 18.02.2004 по 17.01.2005, з 21.01.2005 по 20.12.2005, з 13.01.2006 по 12.12.2006, з 26.12.2006 по 25.11.2007, з 26.12.2007 по 06.06.2008, з 07.06.2008 по 06.05.2009, з 12.05.2009 по 24.06.2009, з 08.09.2009 по 30.07.2010, з 27.09.2010 по 01.08.2011, з 14.09.2011 по 27.06.2012, з 18.07.2014 по 01.04.2015, з 02.04.2015 по 19.05.2016, з 20.12.2016 по 23.11.2017, з 29.11.2017 по 01.01.2018, з 09.01.2018 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 09.03.2021, з 10.03.2021 по 30.08.2021 та до страхового стажу з 08.10.1991 по 25.01.1994, з 01.01.2004 по 16.01.2004, з 14.08.2012 по 22.04.2014, з 02.01.2018 по 08.01.2018.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023  адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 після досягнення 55-річного віку 21.07.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, що визнається та не заперечується сторонами.
Після опрацювання системою поданої заяви за принципом екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 29.07.2022 №092850014763 відмовлено заявнику у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, покликаючись на положення статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно змісту рішення пенсійного органу, позивач не набув право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки страховий стаж заявника становить 12 років 4 місяці 22 дні, а стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту 10 років 1 місяць 23 дні. До страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи з 08.10.1991 по 24.03.1994 згідно з довідкою від 24.06.2022, оскільки на довідці відсутній номер реєстрації та не зазначено підстав видачі довідки; протягом січня 1994 року - серпень 2021 року згідно з трудовою книжкою № НОМЕР_1 (з вкладками), яку не враховано при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші трудової книжки рік видачі трудової книжки не зазначений повністю. Дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні. Страховий стаж зараховано на підставі додатково наданих документів. До страхового стажу та стажу роботи водієм міського пасажирського транспорту позивача не зараховано період роботи на території російської федерації протягом 2004 - 2012 років, липня 2014 року - березня 2020 року, квітня 2020 року - серпня 2021 року згідно з довідками від 17.02.2021 № 01-10-303, від 11.08.2021 № 17-251 та від 23.09.2021 №38-2568к-09, оскільки відсутні довідки з Пенсійного фонду російської федерації щодо сплати страхових внесків на обов`язкове пенсійне страхування із заробітної плати (а.с.40).
Про прийняте рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області позивача проінформовано листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 01.08.2022 (а. с. 39).
ОСОБА_1 , вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 29.07.2022 №092850014763 протиправним, звернувся до суду за захистом свого права на належне пенсійне забезпечення.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Згідно з п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
За змістом ст.1 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
В розумінні ст.1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Так, як правильно зазначив суд першої інстанції, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача, що регламентовано частиною 1, 10, 12 статті 20, частиною 16 статті 106 Закону №1058-IV.
Такі вимоги визначені і в національному законодавстві російської федерації.
Обов`язок реєстрації в системі обов`язкового пенсійного страхування іноземних громадян і осіб без громадянства, та, відповідно, сплати за них страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії в бюджет Пенсійного фонду російської федерації виник з 01 січня 2012 року.
При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.
Разом з тим, ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 вказаного Порядку визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Згідно із положеннями пунктом 22 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення (до укладення відповідних двосторонніх угод).
Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що єдиною підставою для визначення трудового стажу є трудова книжка, а у разі її відсутності або відповідних відомостей у ній уточнюючі довідки або рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Отож, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у трудовій книжці.
Так, на підтвердження спірних періодів роботи позивачем надано трудову книжку серії НОМЕР_2 , яка містить всі необхідні записи, засвідчені роботодавцем, що дозволяють встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи, накази на підставі яких позивач був прийнятий на таку роботу та зроблені чітко, послідовно та без виправлень.
В свою чергу, незазначення на титульному аркуші трудової книжки ОСОБА_1 повністю року її видачі, не може вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачу у зарахуванні всіх періодів роботи до його загального страхового стажу, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.
Також період роботи позивача з 08.10.1991 по 25.01.1994 водієм 2-го класу для роботи на всіх марках автомобілів та водієм міського пасажирського транспорту у ПрАТ "Калуське АТП", підтверджувався довідкою від 24.06.2022, що не заперечує і пенсійний орган у своїй відмові. Слід зазначити, що довідка ПрАТ "Калуське АТП" від 24.06.2022 відповідає формі довідки, визначеній в додатку до Порядку №637 (а.с. 27).
Відтак доводи пенсійного органу щодо відсутності в довідці номеру реєстрації та не зазначено підстав видачі довідки, як обставини, які зумовили не врахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 08.10.1991 по 25.01.1994 у ПрАТ "Калуське АТП", є протиправними, оскільки у довідці від 24.06.2022 зазначено: періоди роботи, що зараховуються до страхового стажу, професія, характер виконуваної роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Крім того, судом першої інстанції слушно враховано, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Враховуючи наведене, а також те, що доказів, які б свідчили про недостовірність записів у довідці виданій ПрАТ "Калуське АТП" від 24.06.2022, відповідачем не надано, на переконання суду, пенсійний орган протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 08.10.1991 по 25.01.1994 у ПрАТ "Калуське АТП".
Щодо правомірності відмови пенсійного органу у зарахуванні до страхового стажу та стажу роботи ОСОБА_1 водієм міського пасажирського транспорту період роботи на території російської федерації протягом 2004 - 2012 років, липня 2014 року - березня 2020 року, квітня 2020 року - серпня 2021 року, згідно з довідками від 17.02.2021 № 01-10-303, від 11.08.2021 № 17-251 та від 23.09.2021 №38-2568к-09, з покликанням на відсутність довідок з Пенсійного фонду російської федерації щодо сплати страхових внесків на обов`язкове пенсійне страхування із заробітної плати, суд зазначає наступне.
Так, згідно із абзацом 1 частини 1 статті 24 Закону №1058, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058).
За приписами частини 6 статті 20 Закону №1058, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини 12 статті 20 Закону №1058).
Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, № 2464-VI (далі - Закон №2464), страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема частиною першою статті 4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Згідно із частиною другою статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (пункт 171.1 статті 171).
З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Порушення страхувальником порядку сплати страхових внесків не може тягнути негативні наслідки для застрахованої особи у виді не зарахування періодів роботи до страхового стажу; позивач не може нести відповідальність у виді позбавлення права на включення періодів роботи з 01 січня 2004 року до страхового стажу, оскільки згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, тому позивач має право на врахування до його страхового стажу спірного періоду.
Щодо отримання позивачем на теперішній момент довідки про сплату страхових внесків є неможливим з огляду на те, що 24 лютого 2022 року у відповідь на акт збройної агресії російської федерації проти України, Україна заявила про розрив дипломатичних відносин з росією без розриву консульських відносин, відповідно до статті 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року.
Крім того, неможливість пенсійного органу здійснити перевірку сплати страхових внесків роботодавцем у Пенсійний орган російської федерації у зв`язку з воєнним станом, не може бути підставою для позбавлення права позивача на зарахування спірних періодів до страхового стажу за наявності інших підтверджуючих доказів, оскільки такі обставини виникли не з вини позивача та він не міг вплинути на них.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що періоди роботи                ОСОБА_1 з 22.02.2000 по 14.08.2000, з 18.02.2004 по 17.01.2005, з 21.01.2005 по 20.12.2005, з 13.01.2006 по 12.12.2006, з 26.12.2006 по 25.11.2007, з 26.12.2007 по 06.06.2008, з 07.06.2008 по 06.05.2009, з 12.05.2009 по 24.06.2009, з 08.09.2009 по 30.07.2010, з 27.09.2010 по 01.08.2011, з 14.09.2011 по 27.06.2012, з 18.07.2014 по 01.04.2015, з 02.04.2015 по 19.05.2016, з 20.12.2016 по 23.11.2017, з 29.11.2017 по 01.01.2018, з 09.01.2018 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 09.03.2021, з 10.03.2021 по 30.08.2021 на посаді водія міського пасажирського транспорту не зараховані ні до загального страхового стажу, ні до пільгового.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи наявні докази того, що у спірні періоди позивач був працевлаштованим та отримував заробітну плату на підприємствах. Вказане підтверджується довідками про заробітну плату від 02.02.2021. №166/99-10-04, від 17.03.2021 №б/и, від 23.10.2020 №17-216, від 20.09.2021. №38-07/09-622, від 22.08.2022 №б/н, якими також підтверджується підтверджується повна сплату всіх необхідних внесків в ПФ російської федерації згідно встановлених тарифів у періоди, які передбачені законодавством російської федерації, та підстави і періоди звільнення від сплати таких (а.с.36-38), що подавалися позивачем при зверненні до пенсійного органу.
Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем подано усі документи для підтвердження стажу його роботи на території іншої держави - рф, при цьому такий стаж підлягає визнанню на території України відповідно до вищевказаних міжнародних договорів.
Отже, дії органу пенсійного фонду щодо відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивача до страхового стажу не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, оскільки такі періоди також підтверджені відомостями з його трудової книжки, що фактично відповідачем і не заперечувалось.
Щодо обраного судом способу захисту порушеного права позивача на призначення пенсії шляхом визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зобов`язання вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції зазначає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у наведений спосіб не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості загального та страхового стажу з урахуванням спірних періодів чи призначення пенсії, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на належне пенсійне забезпечення позивача дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 300/324/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний