ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4543/24 Справа № 204/13900/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року в цивільній справі номер 204/13900/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вони перебували у шлюбі та мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту розірвання шлюбу, дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її забезпеченні. Оскільки, відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, у такому ж розмірі як і мати, а її коштів на утримання дитини не вистачає, то позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом.
Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовною заявою.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 5 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, в особі матері ОСОБА_2 , допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2024 у цивільній справі № 204/13900/23 і постановити нове рішення з урахуванням утриманих аліментів в розмірі частини щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 на користь малолітнього сина – ОСОБА_3 , починаючи з липня 2022 року по сьогоднішній день, або у задоволенні позовних вимогах відмовити повністю, а також звільнити від сплати судового збору згідно поданих раніше документів.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, ухвалене без всебічного з`ясування обставин, на які відповідач посилався як на підставу заперечень, підтверджених тими доказами, які були ним надані суду під час судового розгляду. Рішення прийнято без врахування обставин та доказів, які є важливими для правильного вирішення справи по суті.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 05 січня 2024 року надано суду відзив, в якому зазначено, що ним подано рапорт на відрахування аліментів на його дитину у розмірі 1/4 частини його доходу. Сума коштів, яка щомісячно відраховується з його грошового забезпечення на користь ОСОБА_2 на утримання дитини є значно більшою ніж прожитковий мінімум для дітей відповідного віку.
Сума коштів, відповідно до довідки про грошове забезпечення, доданої до поданого відповідачем відзиву є значно більшою ніж прожитковий мінімум для дітей відповідної категорії.
У оскаржуваному рішенні зазначено, що у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 допомогу на утримання дитини не надає, що суперечить наданим відповідачем суду першої інстанції доказам.
Від позивачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Товстий К.А., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023року у справі №204/13900/23 відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська дослідив всі надані сторонами докази та дійшов, не лише, обґрунтованого, вмотивованого, а ще й справедливого рішення яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення 1/4 частки від доходів відповідача, і виключно саме в рамках чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 12 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_1 та позивачка ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с. 4).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 6).
13 квітня 2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 5)
З довідки про реєстрацію місця проживання та копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що дитина ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю (а.с. 8, 9зв).
До матеріалів справи долучено рапорт ОСОБА_1 про відрахування аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі щомісячного грошового забезпечення (а.с. 58).
Також до матеріалів справи долучено довідку про грошове забезпечення та інші види виплат за період з 01 липня 2022 року по 30 вересня 2023 року (а.с. 59)
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в такому обсязі.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_1 та позивачка ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
13 квітня 2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
З довідки про реєстрацію місця проживання та копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що дитина ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю.
До матеріалів справи долучено рапорт ОСОБА_1 про відрахування аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі щомісячного грошового забезпечення.
Також до матеріалів справи долучено довідку про грошове забезпечення та інші види виплат за період з 01 липня 2022 року по 30 вересня 2023 року.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи із принципу розумності та справедливості, а також з огляду на те, що батьки зобов`язані забезпечити дітям виховання, навчання, розвиток, беручи до уваги матеріальне становище дітей, стан їх здоров`я, а також враховуючи, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про часткове задоволення позовних вимог, а саме в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення кожного з дітей повноліття, щомісячно. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно відраховує аліменти, апеляційний суд виходить з наступного.
Положеннями частини 1 статті 187 СК України передбачено, що один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Така заява може бути ним відкликана.
З наведеного вбачається, що добровільне відрахування аліментів за заявою платника аліментів є правом платника аліментів, в той час як виконання рішення про стягнення аліментів є його обов`язком, що спрямовано на захист та забезпечення інтересів дитини.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: