КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2108/2024
Справа № 359/9368/16-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
12 червня 2024 року                                                                                                    
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Лобоцької В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Журавського В.В. в м. Бориспіль у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, 
та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, збільшивши позовні вимоги в грудні 2016 року, просив визнати недійсним договір дарування частини будинку АДРЕСА_1 , укладений 22 серпня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., серія та номер договору 2128, договір дарування частини земельної ділянки за цією ж адресою, укладений 22 серпня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., серія та номер договору 2132,  застосувати наслідки недійсності правочину, покласти на відповідачів судові витрати.
Позов мотивував тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, за ним було визнано право власності на частину земельної ділянки та будинку за вказаною адресою, іншим співвласником будинку була ОСОБА_6 , частки в натурі не виділялися. 26 вересня 2015 року в будинку був зареєстрований син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в цьому будинку, крім того, з 30 січня 2019 року за вказаною адресою зареєстрований його другий син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
23 листопада 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що свою частину будинку ОСОБА_6 22 серпня 2016 року подарувала своїй дочці ОСОБА_7 . Вважає, що договір дарування укладений з порушенням вимог законодавства України, прав малолітніх дітей, враховуючи їх реєстрацію на спірній житловій площі і те, що договір дарування від 22 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений без відповідного дозволу органів опіки та піклування. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а у разі недосягнення згоди в судовому порядку, однак він своєї згоди на розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_6 не надавав. Враховуючи, що право власності на земельну ділянку було оформлено без виділу часток в натурі, то в нього є підстави вважати, що ОСОБА_6 подарувала ту частину земельної ділянки, яка належить йому і знаходиться в користуванні його сім`ї.
 
В квітні 2018 року ОСОБА_7 звернулася з позовом до ОСОБА_1 з позовом про визначення порядку користування житловим будинком, просила встановити конкретний порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 , виділивши їй та відповідачу зазначені нею приміщення, перелік яких був нею уточнений в новій редакції позовної заяви від 01 грудня 2020 року після проведення в справі судової будівельно-технічної експертизи для визначення можливих варіантів встановлення конкретного користування житловим будинком (а. с. 11 - 16 т. 4).
Позов мотивувала тим, що сторони є співвласниками будинковолодіння за вказаною адресою, зокрема їй належить частина будинку та земельної ділянки на підставі договору дарування від 22 серпня 2016 року, укладеного з ОСОБА_6 . Іншим співвласником зазначеного майна є ОСОБА_1 . Відповідач перешкоджає їй в користуванні будинком, в добровільному порядку не бажає визначити порядок користування ним, фактично користується всім будинком сам із членами своєї сім`ї.
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2018 року вказані позови об`єднано в одне провадження (а. с. 85 т. 3).
            
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року в первісному позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Визначено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_7 приміщення на першому поверсі: коридор 1-11 пл. 3,6 кв.м. санвузол 1-12 пл. 2,3 кв.м., житлову кімнату 1-13 пл. 13,2 кв.м., приміщення на другому поверсі: санвузол 1-19 пл. 6,1 кв.м., коридор 1-20 пл. 4,7 кв.м., санвузол 1-21 пл. 12,1 кв.м., коридор 1-22 пл. 7,0 кв.м., житлову кімнату 1-23 пл. 21,2 кв.м. житлову кімнату 1-24 пл. 11,8 кв.м., житлову кімнату 1-25 пл. 18,0 кв.м. Виділено у користування ОСОБА_1 приміщення на другому поверсі: частину вітальні 1-16 пл. 38,2 кв.м. коридор 1-17 пл. 5,3 кв.м., санвузол 1-18 пл. 5,0 кв.м., житлову кімнату 1-26 пл. 17,3 кв. м., санвузол 1-27 пл. 6,6 кв.м., житлову кімнату 1-28 пл. 23,0 кв.м., коридор 1-29 пл. 7,6 кв.м., балкон «а3», балкон «а5», «а6». Місця загального користування на першому поверсі: коридор 1-1 пл. 36,2 кв.м., вітальню 1-2 пл. 92,0 кв.м., басейн 1-3 пл. 88,8 кв.м., сауну 1-4 пл. 5,4 кв.м., душ 1-5 пл. 1,8 кв.м., сходинкову 1-6 пл. 1,0 кв.м., котельню 1-7 пл. 9,9 кв.м., пральню 1-8 пл. 2,7 кв.м., коридор 1-9 пл. 6,0 кв.м., гараж 1-10 пл. 41,8 кв.м., кухню 1-14 пл. 26,5 кв.м., санвузол 1-15 пл. 1,4 кв.м., ганок «а1», ганок «а2», на другому поверсі: частина вітальні 1-16 пл. 15,65 кв.м., балкон «а4», підвал пл. 88,5 кв.м., господарські споруди: огорожу, вигрібну яму «К», вимощення «М1», залишено у спільному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на оплату судового збору в розмірі 704,80 грн.
                                                                        
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити в зустрічному.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 1, 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. 2, 12, 89, 263, 1 ЦПК України. Вважав, що судом першої інстанції порушені вищенаведені вимоги ЦПК України, оскільки поза увагою залишена вимога про визнання договору дарування частини земельної ділянки недійсним.
Вказував, що за змістом ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників або в судовому порядку. Він своєї письмової згоди на розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_6 не надавав, у нотаріуса під час оформлення договору дарування не був присутнім. Ніяких договорів щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою між ним та ОСОБА_6 не укладалося. Таким чином, ОСОБА_6 діяла без відповідних повноважень і в порушення вимог ч. 1 ст. 88 ЗК України, і суд був зобов`язаний, з огляду на вимоги ст. 88 ЗК України, ст. 203, 215 ЦК України визнати договір дарування частини земельної ділянки недійсним.
Зазначав, що з приводу дарування частини будинку залишається на тих же позиціях, що і в суді першої інстанції, посилався на ст. 156, 64 ЖК України, і що наявність родинних, сімейних стосунків не є обов`язковою ознакою визнання осіб членами сім`ї наймача або власника будинку. Його малолітні діти зареєстровані та постійно проживають в даному будинку, що належить йому та ОСОБА_6 . Він, враховуючи вік дітей, несе усі витрати по утриманню будинку. Таким чином, посилання суду на те, що відповідачі не є родичами, батьками, опікунами дітей, вважає недоречним, тому що його діти повністю підпадають під статус інших осіб, які постійно проживають у будинку, який був спільною частковою власністю позивача та ОСОБА_6 , та мають право проживати, користуватися всіма приміщеннями будинку без винятку.
Вважав, що судом невірно застосовано вимоги ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», в яких зазначено про права дітей без будь-яких ознак належності тій чи іншій особі (батькам чи не батькам), і головною ознакою є право користування дітей будинком або частиною будинку, яке відчужується.
Вказував, що нотаріус у разі виявлення в поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти, повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину.
Наголошував, що суд, мотивуючи задоволення зустрічного позову, посилається на зміст ст. 369 ЦК України, яка регламентує право здійснення спільної сумісної власності. В такому випадку відповідно до ч. 2 вказаної статті згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Однак він своєї письмової згоди на розпорядження спільним майном не надав, нотаріально посвідчена згода відсутня, а отже суд, застосовуючи положення ст. 369 ЦК України, визнає порушення вимог закону з боку відповідача ОСОБА_6 і нотаріуса, що є додатковою підставою вважати договір дарування частини будинку недійсним.
Зазначав, що спочатку вирішується можливість поділу в натурі, а потім, за відсутності можливості та умов поділу, може бути встановлено порядок користування. Позовної вимоги про поділ будинку в натурі не було, а суд не розглянув питання можливості такого поділу.
Вказував, що суд, визначивши порядок користування житловим будинком за варіантом, запропонованим ОСОБА_7 , порушив норми ст. 47 ЖК України, який встановлює норму 13,65 кв.м. на одну особу, погіршив санітарно-гігієнічні та побутові умови та знехтував право дітей на фізичний та розумовий розвиток, внаслідок чого троє різностатевих дітей та двоє дорослих повинні жити в двох жилих кімнатах та коридорі, а ОСОБА_7 отримала три житлові кімнати на одну особу.
Вказував, що суд неправильно надав оцінку його доводам стосовно НОМЕР_1 (санвузол на 2 поверсі, в якому знаходяться вузли вводу основних комунікацій), доступ до якого повинні мати всі співвласники. Неправомірною є оцінка судом його тверджень з наданими доказами про можливість перешкоджання ОСОБА_7 в користуванні його сім`єю критичною інфраструктурою, оскільки з боку відповідачів раніше відбувались насильницькі дії відносно нього та дітей, направлені на позбавлення його сім`ї права на житло та намагання самовільно їх виселити.
Зазначав, що суд прийняв до уваги висновок експерта від 29 вересня 2020 року та безпідставно не прийняв до уваги висновок експерта від 12 вересня 2019 року, визнавши його неналежним доказом, хоча він відповідає всім вимогам ст. 76, 77, 78 ЦПК України.
Зауважував, що суд не прийняв до уваги думку служби у справах дітей, які на початковому етапі розгляду справи були присутні в судовому засіданні і вказували, що за обставин реєстрації і проживання в будинку малолітніх дітей дозвіл служби у справах дітей повинен бути.
Вважав, що ОСОБА_7 не набула в законний спосіб права власності на частину будинку та земельної ділянки, а тому встановлювати право та порядок користування будинком не має права.
 
Відзивів на апеляційну скаргу в установлений судом строк не надійшло. 07 червня 2023 року відповідачем ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 подано відзив на апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на подачу відзиву, оскільки копія апеляційної скарги була вручена в приміщенні Київського апеляційного суду лише 29 травня 2023 року. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін,  оскільки судом першої інстанції вірно та правильно застосовано норми матеріального права, та не було порушено норми процесуального права. Судом першої інстанції з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи. Наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
З урахуванням обставин, викладених відповідачем в клопотанні про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість цього клопотання та задовольняє його, продовживши відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та прийнявши цей відзив.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року залучено до участі в справі правонаступників померлого ОСОБА_1 : ОСОБА_2 та малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                                
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 не є ані матір`ю, ані опікуном малолітнього ОСОБА_3 , на неї не поширюються обмеження, передбачені ст. 71 ЦК України, для укладення з ОСОБА_6 спірного договору дарування частки житлового будинку не потребувалось згоди органу опіки та піклування, крім того, малолітній ОСОБА_3 продовжує проживати у вказаному житловому будинку по теперішній час, а тому його житлові права не були порушені відчуженням частки житлового будинку. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування частки житлового будинку та земельної ділянки є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7 про встановлення порядку користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами по справі дійсно існує спір щодо порядку користування житловим будинком, і згідно з висновком експерт за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 15781/19-43 від 29 вересня 2020 року, враховуючи фактичне об`ємно-планувальне рішення будинку та функціональне призначення приміщень, запропонований можливий варіант встановлення порядку користування житловим будинком між співвласниками.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 є колишнім подружжям, шлюб між якими, зареєстрований 01 березня 2005 року, розірвано заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2014 року (а. с. 144 т. 1).
Відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (а. с. 161 т. 1).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є синами позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (а. с. 15, 64 т. 1).
На а. с. 162 т. 1 знаходиться копія довідки Вишеньківської сільської ради від 12 серпня 2016 року, згідно якої особисті рахунки в будинку по АДРЕСА_1 відкрито на ОСОБА_1 , , ОСОБА_6 , . На жилій площі зареєстровано три члени сім`ї, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 26 вересня 2015 року, ОСОБА_6 , з 03 квітня 2013 року.
Згідно довідки Вишеньківської сільської ради від 03 лютого 2019 року, за вказаною адресою з 18 липня 2018 року зареєстрована також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 210 т. 2).
Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_6 , вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 03 квітня 2013 року (а. с. 156 т. 1), ОСОБА_7 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 08 травня 2007 року (а. с. 159 т. 1).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року в справі № 359/2360/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання земельної ділянки та будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ майна задоволено, визнано земельну ділянку пл. 0,2499 га. кадастровий номер 3220881301:01:009:0260 у селі Вишеньки Бориспільського району Київської області, а також будинок АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним із сторін право власності на частину вказаного майна (а. с. 6 - 9 т. 1).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року залишено в силі (а. с. 10 - 12).
22 серпня 2016 року ОСОБА_6 відчужила належні їй на праві власності частину будинку та земельної ділянки дочці ОСОБА_7 на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 2128 та № 2132 відповідно (а. с. 13 - 14, 59 - 62, 137 т. 1, 78 т. 2).
Згідно листа служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 02 грудня 2016 року № 1053, ОСОБА_6 із заявою про надання дозволу частини будинку по АДРЕСА_1 до органу опіки та піклування не зверталась (а. с. 63 т. 1).
На а. с. 37 т. 2 наявний лист служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації від 06 липня 2017 року № 577, в якому третя особа просила розгляд справи проводити за відсутності представника, при ухваленні рішення представник служби у справах дітей та сім`ї просить прийняти рішення на підставі наявних у справі матеріалів.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29 вересня 2020 року № 15781/19-43, визначено можливий порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 (а. с. 235 - 249 т. 2).
 
Експертом встановлено, що будинок складається з приміщень на 1 поверсі: 1-1 коридор пл. 36,2 кв.м., 1-2 вітальня пл. 92,0 кв.м., 1-3 басейн пл. 88,8 кв.м., 1-4 сауна пл. 5,4 кв.м., 1-5 душ пл. 1,8 кв.м, 1-6 сходинкова пл. 1,0 кв.м., 1-7 котельня пл. 9,9 кв.м., 1-8 пральня пл. 2,7 кв.м, 1-9 коридор пл. 6,0 кв.м., 1-10 гараж пл. 10 кв.м, 1-11 коридор пл. 3,6 кв.м., 1-12 санвузол пл. 2,3 кв.м., 1-13 житлова пл. 13,2 кв.м., 1-14 кухня пл. 26,5 кв.м, 1-15 санвузол пл. 1,4 кв.м, 1-13 житлова пл. 13,2 кв.м., 1-14 кухня пл. 26,5 кв.м., 1-15 санвузол пл. 1,4 кв.м, ганок «а1», ганок «а2», всього по першому поверху 332,6 кв.м. На другому поверсі: 2-16 вітальня пл. 69,5 кв.м., 2-17 коридор пл. 5,3 кв.м., 2-18 санвузол пл. 5,0 кв.м., 2-19 санвузол пл. 6,1 кв.м., 2-20 коридор пл. 7,0 кв.м., 2-21 санвузол пл. 12,1 кв.м., 2-22 коридор пл. 7,0 кв.м., 2-23 житлова пл. 21,2 кв.м., 2-24 житлова пл. 11,8 кв.м., 2-25 житлова пл. 18,0 кв.м., 2-26 пл. 17,3 кв.м., 2-27 санвузол пл. 6,6 кв.м., 2-29 коридор пл. 7,6 кв.м., балкон «а3», балкон «а4», балкон «а5», балкон «а6», по другому поверху 215,2 кв.м. Підвал: 30 коридор пл. 49,5 кв.м., 31 підвал пл. 13,8 кв.м., 32 підвал пл. 7,6 кв.м., 33 підвал пл. 5,1 кв.м., 34 підвал 5,7 кв.м., 35 підвал пл. 6,8 кв.м., по підвалу: 88,5 кв.м., всього по будинку 636,3 кв.м.
Експертом запропоновано виділити в спільне користування співвласників весь підвальний поверх будинку, оскільки там розташовані вузли вводу основних комунікацій та обладнання, доступ до яких необхідний обом співвласникам, також в спільне користування виділяються приміщення першого поверху, за винятком житлової кімнати 1-13, коридору 1-11 та санвузлу 1-12. На другому поверсі в спільне користування виділяється частина коридору 1-16 і виходи до сходів та сходову клітину. 
Таким чином, в користування співвласників виділяється: першому співвласнику приміщення на першому поверсі: коридор 1-11 пл. 3,6 кв.м. санвузол 1-12 пл. 2,3 кв.м., житлову кімнату 1-13 пл. 13,2 кв.м., приміщення на другому поверсі: санвузол 1-19 пл. 6,1 кв.м., коридор 1-20 пл. 4,7 кв.м., санвузол 1-21 пл. 12,1 кв.м., коридор 1-22 пл. 7,0 кв.м., житлову кімнату 1-23 пл. 21,2 кв.м. житлову кімнату 1-24 пл. 11,8 кв.м., житлову кімнату 1-25 пл. 18,0 кв.м. Другому співвласнику виділяються приміщення на другому поверсі: частину вітальні 1-16 пл. 38,2 кв.м. коридор 1-17 пл. 5,3 кв.м., санвузол 1-18 пл. 5,0 кв.м., житлову кімнату 1-26 пл. 17,3 кв. м., санвузол 1-27 пл. 6,6 кв.м., житлову кімнату 1-28 пл. 23,0 кв.м., коридор 1-29 пл. 7,6 кв.м., балкон «а3», балкон «а5», «а6». 
Місця загального користування на першому поверсі: коридор 1-1 пл. 36,2 кв.м., вітальню 1-2 пл. 92,0 кв.м., басейн 1-3 пл. 88,8 кв.м., сауну 1-4 пл. 5,4 кв.м., душ 1-5 пл. 1,8 кв.м., сходинкову 1-6 пл. 1,0 кв.м., котельню 1-7 пл. 9,9 кв.м., пральню 1-8 пл. 2,7 кв.м., коридор 1-9 пл. 6,0 кв.м., гараж 1-10 пл. 41,8 кв.м., кухню 1-14 пл. 26,5 кв.м., санвузол 1-15 пл. 1,4 кв.м., ганок «а1», ганок «а2», на другому поверсі: частина вітальні 1-16 пл. 15,65 кв.м., балкон «а4», підвал пл. 88,5 кв.м., господарські споруди: огорожу, вигрібну яму «К», вимощення «М1», запропоновано залишити у спільному користуванні. 
При цьому відхилення від ідеальних часток співвласників в будинку для першого співвласника становить в бік зменшення 1,5 кв.м. вартістю 134608 грн., для другого співвласника - в бік збільшення 1,5 кв.м. вартістю 134608 грн. Фактичні частки співвласників будинку згідно описаного варіанту становлять: І співвласник 49/100, ІІ співвласник - 51/100.
 
На а. с. 30 - 41 т. 4 знаходиться копія висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження за заявою ОСОБА_1 , складеного експертом Київської незалежної судово-експертної установи 12 вересня 2019 року № 2865, згідно якого категорія технічного стану житлового будинку і дворового замощення за адресою АДРЕСА_1 - не придатний до нормальної експлуатації; перелік будівельних робіт (ремонтно-відновлювальних робіт), проведення яких необхідно для приведення технічного стану житлового будинку і дворового замощення за адресою АДРЕСА_1 до задовільного стану наведено в дефектній відомості на сторінці 7 дослідницької частини, вартість будівельних робіт (ремонтно-відновлювальних робіт), проведення яких необхідно при приведення технічного стану житлового будинку і дворогого замощення за адресою АДРЕСА_1 до задовільного стану на дату проведення дослідження становить 4378981 грн. 
 
На а. с. 109 - 110 т. 4 знаходиться лист служби у справах дітей Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 11 серпня 2022 року, яким служба у справах дітей та сім`ї просить розгляд справи проводити за відсутності представника та прийняти рішення на підставі наявних у справі матеріалів, враховуючи права та інтереси дитини.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України (норми матеріального права тут і в подальшому наведено в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
У відповідності до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або  обмеження  прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.     Органи опіки та піклування здійснюють  контроль  за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для  вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право  власності  на  яке  або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та  піклування, що надається  відповідно  до закону.  Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист  прав  та інтересів  дітей  при  наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
 
Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, здійснювати відчуження житла.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
 
За змістом ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
 
Відповідно до ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
 
Згідно п. 1.8, 1.9 глави 2 розділу ІІ «Порядок вчинення окремих нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року  № 296/5, з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.
 
Наведені норми матеріального права підлягають застосуванню в спірних правовідносинах у системному взаємозв`язку, що і було здійснено судом першої інстанції.
 
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), від 07 грудня 2020 року у справі № 201/3817/18 (провадження 61-22364св19) та від 20 вересня 2021 року у справі № 727/1556/19 (провадження № 61-10149св21) викладено такий правовий висновок щодо застосування статті 177 СК України: вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
 
Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
 
Встановивши, що ОСОБА_6 є колишньою дружиною ОСОБА_1 , при цьому, батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_6 не є ані матір`ю, ані опікуном малолітнього ОСОБА_3 , і на неї не поширюються обмеження, передбачені ст. 71 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що для укладення ОСОБА_6 спірного договору дарування частки житлового будинку не потребувалось згоди органу опіки та піклування.
 
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 15 грудня 2021 року в справі  № 127/5163/19 (провадження № 61-7858св20). У даній справі,  установивши, що відповідач не була ні усиновлювачем, ні опікуном неповнолітнього позивача, в інтересах якого пред`явлено позов, а є його бабою, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що для укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки згода органу опіки і піклування не потрібна.
 
Також у справі № 385/1598/18 (провадження № 61-12954св19) Верховний Суд прийняв постанову від 10 лютого 2021 року, в який, приймаючи власне рішення про відмову в позові про визнання недійсним договору дарування будинку, виходив з того, що відповідач є бабою малолітньої позивачки, в інтересах якої подано позов, яка зареєстрована у спірному будинку, не є особою, що замінює її батьків, тобто не зобов`язана утримувати та забезпечувати малолітню позивачку, отже суди дійшли необґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки для укладення відповідачем оспорюваного договору дарування будинку згоди органу опіки і піклування не вимагається.
 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), правовідносини в якій є подібними із тими, що виникли у цій справі, оскільки також стосуються відчуження власником майна, право на користування яким має онук власника, без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
 
Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 156, 64 ЖК України, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 7 Закону України «Про нотаріат», п. 1.8, 1.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, що попередній дозвіл органів опіки та піклування необхідний для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без будь-яких ознак належності тій чи іншій особі, якою укладається відповідний правочин, і головною ознакою є право користування дітей будинком або частиною будинку, яке відчужується, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки ґрунтуються не на вимогах закону, а на їх особистій помилковій інтерпретації позивачем у вигідному для себе контексті.
 
Крім цього, суд також обґрунтовано врахував ту обставину, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_3 не були порушені у зв`язку з вчиненням спірних договорів дарування нерухомого майна, зважаючи на те, що малолітній ОСОБА_3 має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків та продовжує проживати у вказаному житловому будинку по теперішній час, а тому його житлові права не були порушені відчуженням частки житлового будинку, належної не будь-якому з батьків, а іншій особі, і доводами апеляційної скарги вказані висновки не спростовані.
 
Апеляційний суд також звертає увагу, що частка в праві власності на майно, яким неповнолітня дитина користується як член сім`ї співвласника, в результаті укладення оспорюваного правочину не змінюється.
 
За таких обставин, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а також частки земельної ділянки площею 0,2499 га з кадастровим номером 3220881301:01:09:0260, яка розташовується по АДРЕСА_1 , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
 
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що вимога про визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки залишилась поза увагою суду першої інстанції, є безпідставними та спростовуються змістом як мотивувальної частини судового рішення, так і резолютивною частиною, якою в первісному позові відмовлено повністю.
 
Крім того, обґрунтовуючи визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 в позові та в апеляційній скарзі посилався на те, що вказаний договір було укладено відповідачами з порушенням ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку, оскільки він не надавав письмової згоди на розпорядження відповідачем земельною ділянкою і не був присутнім під час оформлення договору дарування, будь-якого рішення суду про користування, розпорядження земельною ділянкою не приймалося.
 
Апеляційний суд враховує, що звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору дарування частини земельної ділянки недійсним, ОСОБА_1 не заявляв вимог на власну користь і діяв лише як законний представник неповнолітніх дітей. Такі підстави позову були розглянуті судом першої інстанції. 
 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 278/528/17 (провадження № 61-17176св18) залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким стосовно посилань сторони позивача на положення статті 88 ЗК України та зауваження про необхідність отримати згоду позивача як співвласника на укладення договору дарування земельної ділянки вказано, що на підставі статті 362 ЦК України, отримання такої згоди необхідне лише під час продажу частки земельної ділянки.
 
Зважаючи на пред`явлення позову ОСОБА_1 в інтересах дітей, а не у власних інтересах, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 369 ЦК України, що оскільки ним не надавалася згода на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, це є додатковою підставою для визнання недійсним договору дарування частини будинку.
 
Аргументи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що визначення порядку користування будинком до вирішення питання щодо можливості або неможливості його поділу в натурі є передчасним і свідчить про неповноту з`ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, і що вимог про поділ будинку в натурі заявлено не було, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.
 
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).
 
Апеляційний суд виходить з того, що встановлюючи порядок користування будинком у запропонований згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи та позивачем спосіб, суд першої інстанції врахував баланс інтересів співвласників будинку та осіб, які мають право користування житлом, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому в користуванні ОСОБА_1 виділено більшу частину в праві власності, а саме 51/100 проти 49/100, які виділено позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_7 . 
Іншого варіанту користування спірним будинком, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, позивачем ОСОБА_1 не запропоновано, оскільки останній вважав і наголошував в апеляційній скарзі, що ОСОБА_7 не набула в законний спосіб права власності на частину будинку та земельної ділянки, а тому не має права встановлювати порядок користування будинком.
 
Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в частині визначення порядку користування житловим будинком за варіантом, запропонованим ОСОБА_7 , порушив ст. 47 ЖК України, який встановлює норму 13,65 кв.м. на одну особу, та погіршив санітарно-гігієнічні та побутові умови дітей, знехтував їх право на фізичний та розумовий розвиток, внаслідок чого трьом різностатевим дітям та двом дорослим виділено дві жилі кімнати та коридор, а ОСОБА_7 - три жилі кімнати.
 
Відповідно до статті 47 ЖК Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
 
Разом із тим, у цій справі спір стосується не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
 
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі № 182/3348/19 (провадження № 61-1084св21) та враховуються апеляційним судом.
 
Крім того, рішення суду першої інстанції про визначення порядку користування будинком не порушує права членів сім`ї співвласника ОСОБА_1 , зокрема його дітей, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном.
 
Доводи апеляційної скарги про необхідність доступу його сім`ї до санвузлу 1-19 на другому поверсі, в якому, згідно аргументів ОСОБА_1 , знаходяться вузли вводу основних комунікацій, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наданий ОСОБА_1 висновок експерта від 12 вересня 2019 року з огляду на мотивоване відхилення судом першої інстанції вказаного доказу, зокрема, суд першої інстанції вірно зазначив, що за змістом цього висновку експертом не запропонований можливий варіант встановлення порядку користування житловим будинком між співвласниками на спростування висновку судової будівельно-технічної експертизи № 15781/19-43 від 29 вересня 2020 року, і що будівельні та ремонтно-відновлювальні роботи, необхідні для приведення житлового будинку до задовільного стану, в жодній мірі не впливають на можливість користування будинком його співвласниками.
 
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про неналежність доказу, оскільки на вирішення експерта у даному висновку було поставлено питання визначення технічного стану будинку, оцінка об`єму та вартості ремонтно-відновлювальних робіт, яке не відноситься до предмету позову. Питання щодо можливості поділу будинку та визначення варіантів такого поділу на вирішення експерта не ставилося.
 
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що відповідачами раніше здійснювались насильницькі дії проти ОСОБА_1 та його дітей, спрямовані на позбавлення його сім`ї права на житло та намагання самовільного вселення його та дітей з будинку, оскільки дані обставини не відносяться до предмету як первісного, так і зустрічного позову. 
 
Також є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідно до п. 4.6 Методичних рекомендацій щодо досліджень поділу, виділу та визначення порядку користування нерухомим майном, поділу (виділу) частки не підлягають житлові будинки, технічний стан яких за величиною фізичного зносу оцінюється як непридатний, з огляду на те, що у цій справі спір стосується не поділу будинку чи виділу частки в ньому в натурі, а встановлення порядку спільного користування будинком.
 
Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом думки служби у справах дітей, представником якої в судовому засіданні висловлювалася думка про те, що за обставин реєстрації і проживання в будинку малолітніх дітей повинен надаватися дозвіл служби у справах дітей. Апеляційний суд враховує, що думка органу опіки та піклування не є обов`язковою для суду і має оцінюватися в сукупності з іншими доказами в справі.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року. 

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.