ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 р. 	Справа № 440/10100/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.02.2023, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко,  м. Полтава,  по справі № 440/10100/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) (надалі – відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій  (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив:
-          визнати протиправним  та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України в особі інспектора прикордонної служби - вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " майстра - сержанта ОСОБА_2 про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України;
-          зобов`язати уповноважену особу ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України надати дозвіл на перетинання державного кордону громадянину України ОСОБА_1 ;
-          стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 440/10100/22 адміністративний позов ОСОБА_1   до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення інспектора прикордонної служби - вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " майстер - сержанта ОСОБА_2 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 07 жовтня 2022 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків  суду обставинам справи, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення,  просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 440/10100/22 та ухвалити нове рішення, яким  відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що  суд першої інстанції  в ході перевірки документів Держприкордонслужбою було встановлено відсутність у ОСОБА_1 документа, який би посвідчував його приналежність до категорії осіб, які звільнені від мобілізації та підпадають під дію Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 17.01.1995 №57.
Відповідач вказує, що судом першої інстанції не враховано, що громадяни чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які є здобувачами професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти,  не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але з урахуванням п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України не мають права виїжджати за кордон.
Отже, наявність у позивача права на відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації не гарантує йому беззаперечного права на перетинання державного кордону для виїзду з України.
Позивач право на подання письмового відзиву  на апеляційну скаргу  не скористався.
У відповідності до пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за  таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження. 
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином України. 
07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску "Шегині" з метою здійснення перетинання державного кордону на виїзд з України.
Рішенням інспектора прикордонної служби - вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " майстер - сержанта ОСОБА_3 від 07.10.2022 року відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України.
Позивач не погодився із рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 07 жовтня 2022 року та оскаржив його до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив того, що позивач, у відповідності до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", станом на час перетину державного кордону не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, оскільки має право на відстрочку від призову на строкову військову службу за ст. 17-9 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", та відповідно мав право на перетинання державного кордону України. 
Крім того, за висновками суду першої інстанції, відповідачем в спірному рішенні не вказано документів, які повинен був надати позивач для виїзду за кордон, та/або недоліки документів, які були надані позивачем для виїзду за кордон.  
Водночас, відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретної норми Закону та підстави, згідно якої позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 64 Конституції України установлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
У Рішенні від 14.11.2001 № 15-рп/2001 Конституційний Суд України підкреслив, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (стаття 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (стаття 33 Конституції України). Допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно абзацу 6 частини першої статті 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 № 1382-I свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан відносно перелічених у частині другій цієї ж статті осіб. 
При цьому, частиною третьою статті  12 вказаного Закону обумовлено, що свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (далі – Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який, з урахуванням продовження триває по теперішній час
Пункт 3 Указу № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 – 34, 38, 39, 41 – 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Так, пункт 6 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачає, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Частина друга статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Пункт 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (зі змінами, які були внесені постановою Уряду №399 від 1 квітня 2022 року і були чинними станом на 07 жовтня 2022 року) (надалі – Правила №57), передбачав таке: у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". 
Стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» регулює питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Абзац 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції станом на 07 жовтня 2022 року) передбачає, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти. 
Виходячи з аналізу приведених вище норм у пункті 2-6 Правил №57 міститься пряме застереження  про те, що, зокрема, здобувачам професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам та докторантам, які навчаються за денною або дуальною формами (абзац 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), не надано право на перетинання державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.
За матеріалами справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином України та був зарахований студентом на період з 01.09.2022 по 31.08.2023 на денну форму навчання згідно навчальної програми на факультеті гірничої справи, екології, менеджменту та геотехнологій Технічного університету у Кошицях (Словаччина) (а.с. 7).
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_6 від 10.08.2022 № 4/4302, відповідно до пункту  9 статті 17 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" ОСОБА_1 має право на відстрочку від призову на військову службу за призовом  під час мобілізації, на особливий період (на строкову військову службу). Заперечень щодо виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном не має (а.с. 11). 
Відмітка про  надання права на відстрочку від призову на строкову військову службу за ст. 17 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" також міститься у посвідченні про приписку до призовної дільниці № НОМЕР_2 ОСОБА_1 (а.с. 12).
07 жовтня 2022 року інспектор  прикордонної служби - вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " майстер – сержант   ОСОБА_4 прийняв рішення  про  відмову ОСОБА_1  у перетинанні державного кордону на виїзд з України (а.с. 17). Зі змісту вказаного рішення слідує, що у зв`язку із Законом України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", а також Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 "" громадянина України ОСОБА_5 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, згідно статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та постанови КМУ від 27.01.1995 № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України", так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль відповідні документи.
Отже, приймаючи відповідне рішення інспектор  прикордонної служби виходив з того, що  з огляду на встановлені обмеження, пов`язані із введенням режиму воєнного стану в Україні, позивачем взагалі не було надано на паспортний контроль документів, які у відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянам України надавали йому право на перетинання державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану. 
Колегія суддів з таким рішення погоджується, з огляду на те, що у відповідності до п. 2-6 Правил № 57 (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України №383 від 29.03.2022, № 399 від 01.04.2022) у разі введення на території України воєнного стану право на перетинання державного кордону мають військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, в той же час вказаний пункт Правил № 57 містить застереження  у реченні другому про те, що відповідна норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". 
Тобто здобувачам професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам та докторантам, які навчаються за денною або дуальною формами (абзац 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), не надано право на перетин державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.
Висновки суду першої інстанції про те, що позивач, у відповідності до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", станом на час перетину державного кордону не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з чим мав право на перетин державного кордону України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки  відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації не надає права на перетин державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.
Між тим, наявність такої відстрочки не звільняє позивача від виконання військового обов`язку в частині таких складових як от приписка до призовних дільниць; виконання військового обов`язку в запасі; дотримання правил військового обліку, як і від вірогідності бути залученим до виконання робіт, які мають оборонний характер в особливий період під час правового режиму воєнного стану.
Відповідно до Законів України «Про правовий режим воєнного стану», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про прикордонний контроль», Правил перетинання державного кордону право на перетин кордону позивача мало бути підтверджене документами, передбаченими указаними нормативними актами, яких позивач не надав.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що надані позивачем представнику Державної прикордонної служби України документи не давали підстав для прийняття рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України. 
Тобто, незважаючи на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що підтверджується відповідною довідкою, його право на перетин державного кордону та виїзд з території України та свобода пересування в умовах воєнного стану не порушені у розумінні Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" та п.п. 2-6 Правил № 57, якими встановлено обмеження щодо виїзду за межі території України особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до абзаців 2-8 частини третьої статті 23 Закону № 3543-XII. 
Зазначені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 серпня 2023 року у справі № 380/7792/22 та 05 вересня 2023 року у справі № 600/2952/22-а, які в силу частини п`ятої статті 242 КАС України мають враховуватись судом апеляційної інстанції. 
Однак, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретної норми Закону та підстави, згідно якої позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону, а також не вказано документів, які повинен був надати позивач для виїзду за кордон, та/або недоліки документів, які були надані позивачем для виїзду за кордон, колегія суддів вважає помилковим, оскільки  відповідачем виконано посилання на положення Правил №57, за вимогами яких позивача тимчасово обмежено у праві на перетин державного кордону України. При цьому, вказаними Правилами передбачено перелік осіб, які за наявності певних обставин, зокрема, інвалідність, наявності дружити з числа осіб з інвалідністю та інше,  мають право на перетин державного кордону. Однак, позивачем не було надано документів на підтвердження наявності у нього обставин, які дають йому право для перетинання державного кордону, а тому у відповідача був відсутній обов`язок  зазначати перелік  документів, які б надавали  позивачу підстави для перетинання кордону. 
Таким чином, колегія суддів вважає хибними висновки суду першої інстанції про необхідність зазначення в оскаржуваному рішенні переліку документів, які необхідно надати позивачу для виїзду за кордон.
Щодо висновків суду першої інстанції про наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (на строкову службу), колегія суддів звертає увагу, що процедури надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетинання державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.
Надана позивачем довідка ІНФОРМАЦІЯ_7 з відміткою про надання йому відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сама по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетинання державного кордону в умовах воєнного стану.
Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення не може вважатись обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на те, що спірне рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, останнє жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.
Враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, колегія суддів вважає, що спосіб реалізації державою у тих умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначався потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.
До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд  у постановах від 17 серпня 2023 року у справі № 380/7792/22 та 05 вересня 2023 року у справі № 600/2952/22-а. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України прийняте відповідачем в межах та на підставі наданих йому повноважень, це рішення відповідає визначеним у частині другій статті  2 КАС України критеріям, а тому є правомірним.
Натомість, суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин та не надав правову оцінку обставинам, які охоплюються предметом позову, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального права.
Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні в частині задоволення позову, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України - задовольнити.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 440/10100/22 - в частині задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 – скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич