ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«28» травня 2024 року 
м. Харків
справа № 619/5250/23
провадження № 22ц/818/1826/24
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Волобуєва О.О. 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 ,
третя особа – ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року в складі судді Нечипоренко І.М. 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 25 листопада 1995 року, який розірвано 12 жовтня 2019 року.

У період перебування у шлюбі ними, як подружжям, набутонерухоме та рухоме майно, яке є спільним сумісним майном подружжя, а саме: садовий будинок загальною площею 239,6 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 2 737 488,00 грн, дві земельні ділянки з кадастровими номерами 6322055900:00:003:1550 та 6322055900:00:003:1552 за адресою: АДРЕСА_1 , по 0,12 га кожнавартістю по 789 919,00 грн, та автомобіль марки BMW моделі 730D, державний номер НОМЕР_1 , який відповідач продав за договором купівлі-продажу від 20 грудня 2019 року за 770 000,00 грн. Крім того, вони з відповідачем набули у спільну власність грошові кошти в розмірі 350 000,00 грн.Таким чином, сукупна вартість спільного сумісного майна, набутого в шлюбі, дорівнює 5 437326,00 грн.

Вказала, що після розлучення вони з відповідачем не змогли дійти згоди щодо розподілу зазначеного спільного майна подружжя, у зв`язку з чим між ними на початку жовтня 2023 року виник спір.

Просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

визнати за нею право власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239,58 кв м, житловою площею 72,21 кв м, оціночною вартістю 2 737 488,00 грн, що дорівнює 50 відсоткам загальної вартості всього спільного сумісного майна подружжя;
визнати за ОСОБА_3 право власності на:
100 відсотків спільно набутих грошових коштів (сімейних збережень) у розмірі 350 000,00 грн;
100 відсотків грошових коштів в розмірі 770 000,00 грн, отриманих від продажу відповідачем набутого у шлюбі автомобіля марки ВMW моделі 730D, державний номер НОМЕР_1 , VIN- код НОМЕР_2 ;
земельну ділянку з кадастровим номером 6322055900:00:003:1550, площею 0,12 гектари, цільове призначення земельної ділянки: 01.05 для індивідуального садівництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання: для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 789 919,00 гривень;
земельну ділянку з кадастровим номером 6322055900:00:003:1552, площею 0,12 гектари, цільове призначення земельної ділянки: 01.05 для індивідуального садівництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання: для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 789 919,00 гривень,
а всього, на загальну суму 2 699 838,00 гривень, що в своїй сукупності дорівнює 50 відсоткам загальної вартості всього спільного сумісного майна подружжя;
судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року відмовлено повністю в позові ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що поділ майна використовується для уникнення виконання боргових зобов`язань та направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вона не є стороною договору позики між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не надавала згоду на його укладення. Отримані за договором позики кошти використані не в інтересах сім`ї, є особистим боргом відповідача, до якого вона не має відношення.Спірне майно набуто до укладення договору позики, отже його поділ не порушує прав ОСОБА_5 . Рішення суду у справі № 619/1572/21 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 до матеріалів справи не долучено. Ціна позову більш ніж удвічі перевищує суму боргу, а ціна частки спільного майна, яку вона просила виділити відповідачу, становить 2 699 838,00 грн, що само по собі перевищує суму боргу.У ОСОБА_3 є інше майно, на яке можливо звернути стягнення, а саме земельна ділянка у Київській області.Суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду у справах щодо визначення особистого майна одного з подружжя та щодо поділу майна подружжя. До участі в справі безпідставно залучено ОСОБА_5 як третю особу. Суд за власною ініціативою збирав докази на користь третьої особи, зокрема, здійснював пошук судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, порушив вимоги щодо незалежності та безсторонності. 

30 квітня 2024 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона просила відмовити у її задоволенні. Вказала, що 26 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким вона надала йому в борг 2 320 000,00 грн, однак кошти він не повернув. З цього приводу вона звернулась до суду. На майно ОСОБА_3 було накладено арешт. Рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_3 на її користь заборгованість в розмірі 2 667 211,62 грн. Рішення суду виконується приватним виконавцем. Спірний будинок ОСОБА_3 передав в іпотеку брату ОСОБА_1 – ОСОБА_6 . ОСОБА_1 подано позов у цій справі з метою звільнення майна з-під арешту. Вона подавала позов до третьої особи у цій справі, однак його повернуто. Поведінка ОСОБА_3 є суперечливою, оскільки у своїх заявах він неодноразово вказував, що не перебував у шлюбі на час укладення договору позики, а у цій справі визнає протилежне. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду ще 28 травня 2002 року, тому спливла позовна давність. Посилалась на низку правових позицій Верховного Суду. Просила також прийняти нові докази, які отримала 29 квітня 2024 року.

Надані ОСОБА_5 письмові докази вже містяться у матеріалах справи, окрім відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, які нових обставин у справі не підтверджують, тож долучені апеляційним судом до матеріалів справи. 

Також 30 квітня 2024 року від ОСОБА_5 надійшло клопотання, в якому вона просила дослідити подані адвокатом Ніколаєвим В.О. титульний лист звіту про оцінку майна – садового будинку АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_7 , свідоцтво № НОМЕР_3 від 25 липня 3027 року, висновок експерта від 09 жовтня 2023 року, де зазначено, що ОСОБА_7 є власником вказаного будинку на підставі договору дарування, копію договору дарування майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 10 серпня 2021 року. Просила винести окрему ухвалу стосовно подання до суду в якості доказів звіту про оцінку майна, який містить недостовірні відомості, до Харківської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури стосовно адвоката Ніколаєва В.О. та Фонду державного майна України стосовно суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_8 

08 травня 2024 року від ОСОБА_5 надійшло клопотання, в якому вона просила долучити до матеріалів справи рішення Котелевського районного суду Полтавської області на підтвердження суперечливої поведінки ОСОБА_3 , витребувати від адвоката Гринишина Є.В. оригінал договору про надання ОСОБА_3 правничої допомоги для оцінки повноти повноважень адвоката під час визнання позовів до ОСОБА_3 , винести окрему ухвалу щодо вчинення шахрайства ОСОБА_3 , який заволодів її грошовими коштами в сумі 2 320 000,00 грн шляхом обману її та нотаріуса під час укладення договору позики. Також повторно виклала свої заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 щодо витребування оригіналу договору про надання правової допомоги у адвоката Гринишина Є.В. колегія суддів не вбачає, оскільки з наданого ним ордеру № 1031236 від 30 січня 2021 року вбачається, що договором про надання правової (правничої) допомоги права адвоката не обмежуються (а.с. 131 том 1).

Також колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремих ухвал стосовно адвоката Ніколаєва В.О., суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_3 , адже зазначення у звіті про оцінку майна власницею будинку ОСОБА_7 , якій належить земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, не свідчить про його недостовірність і порушення законодавства, та ОСОБА_5 не позбавлена права на звернення до правоохоронних органів, якщо вона вбачає у діях ОСОБА_3 склад кримінального правопорушення. Всі надані клопотання ОСОБА_5 вирішені та долучені до матеріалів справи.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримали та просили її задовольнити. Зазначили, що апеляційна скарга обґрунтована.

В свою чергу ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала та вважала, що поділ майна необхідний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для того, щоб уникнути виконання зобов`язальних відносин, які ОСОБА_3 має перед нею та до теперішнього часу не виконав. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поділ майна подружжя у даній справі в обраний позивачкою спосіб використовується сторонами для уникнення сплати боргу відповідачем як боржником за вимогами про стягнення боргу та виконання судового рішення, порушує майнові права та інтереси третьої особияк стягувача й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 1995 року, який розірвано 12 жовтня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 13-14 том 1).

08 липня 2016 року ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченими приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за №1849,та приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Димовою С.С. за №354, придбав земельну ділянку з кадастровим номером 6322055900:00:003:1550, площею 0,1200 га таземельну ділянку з кадастровим номером 6322055900:00:003:1552, площею 0,1200 га для ведення садівництва на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (за межами населеного пункту) (а.с. 17-19, 43-46 том 1).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власницею земельних ділянок з кадастровими номерами 6322055900:00:003:1550 та 6322055900:00:003:1552 є ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 10 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. (а.с. 20, 35-37, 47, 62-64 том 1).
Зі звітів з незалежної оцінки майна вбачається, що вартість земельних ділянок станом на 09 жовтня 2023 року – 789 919,00 грн кожна. Власницею вказана ОСОБА_7 (а.с. 21-42, 48-68 том 1).

03 грудня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 239,6 кв м, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 6322055900:00:003:1550 (а.с. 23-26 том 2).

29 грудня 2018 року на підставі іпотечного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_6 садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 239,6 кв м, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 6322055900:00:003:1550, що підтверджується договором та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 29 грудня 2018 року (а.с. 69-70 том 1, а.с. 43-46 том 2).
Зі звіту з незалежної оцінки майна вбачається, що вартість садового будинку станом на 09 жовтня 2023 року – 2 737 488,00 грн. У звітівласницею також вказана ОСОБА_7 (а.с. 74-97 том 1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 автомобіль марки ВMW моделі 730D, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , який належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 05 грудня 2019 року,за 770000,00 грн (а.с. 15-16 том 1).

26 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів, під час посвідчення якого ОСОБА_3 надав заяву про те, що не перебуває у шлюбі з будь-ким. Відповідно до інформації з реєстру актів цивільного стану шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано за рішенням Комінтернівського районного суду від 28 травня 2002 року по справі № 2-4978, що підтверджується листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (а.с. 211 том 1, а.с. 29, 34 том 2).
У спільній заяві ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до нотаріуса, датованій 2015 року ОСОБА_3 також зазначав, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває (а.с. 64 том 2).

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, щорішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року по справі № 619/1572/21, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667211,62 грн, що складається з основного боргу – 2 533160,00 грн, пені – 107355,62 грн, 3% річних – 26696,00 грн (а.с. 68-71 том 2).

В ході розгляду вказаної справи ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 квітня 2021 року в порядку забезпечення позову заборонено відчуження садового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 239,6 кв м (а. с. 35-36, 72 том 2).

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Гринишин Є.В., на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року  та постанову Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

На виконання зазначеного судового рішення Дергачівським районним судом Харківської області 30 серпня 2021 року видано виконавчий лист, та приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. відкрито виконавче провадження № 71004080.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В.від 10 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № 71004080 накладено арешт на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_3 , крім переліку майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (а.с. 41-42 том 2).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 25 листопада 1995 року, який розірвано 12 жовтня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

При цьому, не можуть бути взяті до уваги посилання ОСОБА_5 на те, що шлюб між сторонами розірвано ще рішенням суду від 28 травня 2002 року, оскільки чинна на той час стаття 44 КпШС передбачала, що шлюб вважається припиненим не після розірвання його в судовому порядку,а з моменту реєстрації розлучення у відділі реєстрації актів громадянського стану.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (частина друга статті 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.
Отже, сторони перебували у шлюбі саме до моменту реєстрації розірвання шлюбу, яка здійснена 12 жовтня 2019 року.

Разом з тим, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. знаходилось виконавче провадження № 71004080 з примусового виконання виконавчого листа № 619/1572/21 від 30 серпня 2021 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суми боргу за договором позики в розмірі 2 667 211,62 грн та судового збору,і на все майно боржника державним виконавцем 10 лютого 2023 року накладено арешт.
Крім того, на спірний садовий будинок накладено заборону відчуження в порядку забезпечення позову ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 квітня 2021 року, а також його передано в іпотеку ОСОБА_6 . При цьому, ОСОБА_6 як іпотекодержатель спірного майна до участі у справі не залучений.

Враховуючи відсутність фактичного спору між подружжям про поділ майна та визнання ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_1 , подання ОСОБА_1 позову після відкриття виконавчого провадження та наявність невиконаного ОСОБА_3 рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_5 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц, висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 26 січня 2023 року у справі № 442/5855/21, від 15 лютого 2022 року в справі № 346/3475/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 686/4808/19-ц.

Судова колегія також звертає увагу на те, що рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року у справі № 619/2745/21 визнано недійсним договір позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , однак таке судове рішення не набрало законної сили, та рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року про стягнення з ОСОБА_3 боргу є чинним та не скасовано.

Щодо спірних земельних ділянок з кадастровим номером 6322055900:00:003:1550 та з кадастровим номером 6322055900:00:003:1552, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 судова колегія вважає за необхідне зазначити, що вони не можуть бути предметом поділу майна подружжя, адже їх власницею з 10 серпня 2021 року на підставі договору дарування є ОСОБА_7 , яка до участі у справі також не залучена.

Підстав для поділу коштів від продажу автомобіля ВMW, державний номер НОМЕР_1 , також не вбачається, оскільки матеріали справи свідчать про те, що цей автомобіль належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 05 грудня 2019 року, а шлюб між сторонам розірвано раніше – 12 жовтня 2019 року. Матеріали справи не містять доказів того, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_3 саме під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Також, позивачкою будь-якими доказами не підтверджено факт наявності сімейних заощаджень - грошових коштів в розмірі 350 000,00 грн. Тож підстав для врахування їх при поділі майна подружжя теж не вбачається.

З урахуванням викладеного вище підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона не є стороною договору позики між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не надавала згоду на його укладення, отримані за договором позики кошти використані не в інтересах сім`ї, є особистим боргом відповідача, до якого вона не має відношення, що спірне майно набуто до укладення договору позики, отже його поділ не порушує прав ОСОБА_5 судова колегія відхиляє, оскільки визнання права власності на спірний садовий будинок за позивачкою позбавить стягувача ОСОБА_5 можливості належним чином задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника за рішенням суду.

Суд не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.

За відсутності передбачених частиною другою статті 73 СК Українипідстав для накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, механізм визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на стадії примусового виконання рішення суду передбачено, зокрема статтею 443 ЦПК України та частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішення суду у справі № 619/1572/21 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 до матеріалів справи не долучено, а здійснюючи самостійно пошук судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень суд збирав докази за власною ініціативою та порушив вимоги щодо незалежності та безсторонності, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи міститься копія постанови суду апеляційної інстанції у вказаній справі, а перевірка судом відомостей у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що є загальнодоступними, не свідчить про порушення норм процесуального права та упередженість суду. У разі недовіри суду позивачка мала право заявити відвід, однак таким правом не скористалась.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ціна позову більш ніж удвічі перевищує суму боргу, а ціна частки спільного майна, яку вона просила виділити відповідачу, становить 2 699 838,00 грн, що само по собі перевищує суму боргу, судова колегія відхиляє, оскільки, як вже зазначалось, предметом поділу майна подружжя фактично міг бути лише садовий будинок, право власності на який позивачка просила визнати за нею, адже спірні земельні ділянки подаровані ОСОБА_7 , а належність до спільного майна подружжя коштів від продажу автомобіля і сімейних заощаджень, право власності на які ОСОБА_1 просила визнати за відповідачем, не доведено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у ОСОБА_3 є інше майно, на яке можливо звернути стягнення, а саме земельна ділянка у Київській області, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки не підтверджені будь-якими доказами та не свідчать про добросовісність поведінки сторін у цій справі.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що до участі в справі безпідставно залучено ОСОБА_5 як третю особу, є помилковими, оскільки рішення суду може вплинути на її права як кредитора.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду у справах щодо визначення особистого майна одного з подружжя та щодо поділу майна подружжя, є безпідставними, оскільки судом застосовано саме релевантну правову позицію з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з викладеного вище, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому, доводи ОСОБА_5 щодо спливу строку позовної давності колегія суддів не бере до уваги, оскільки, по-перше, наслідки спливу строку позовної давності застосовуються лише до обґрунтованих позовних вимог, а по-друге цей строк щодо вимог про поділ майна подружжя обчислюється не з дня розірвання шлюбу, а з дня, коли позивач довідався чи міг довідатися про порушення своїх прав.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368,  ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.