П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 р. Категорія: 10600000	м. Одеса	Справа № 420/26981/23	
Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,
час і місце ухвалення: 12:11:04, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Семенюка Г.В.,
суддів – Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І., 

при секретарі	Вишневській А.В.	

за участю сторін:	 	
Пред-к відповідача	ОСОБА_1 (виписка, посвідчення)	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа: Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону за участю третьої особи Державної казначейської служби України, в якій позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:  - стягнути з Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме грошового забезпечення, та додаткових видів грошового забезпечення визначеного ч.ч. 3, 4 ст. 81, Закону України “Про прокуратуру”, завданої положеннями пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19.09.2019 № 113–ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 07.08.2020 у сумі 10 823 611, 48 гривень, мотивуючи його тим, що на підставі наказу Міністра оборони України від 05.02.2015 № 72 з Позивачем, ОСОБА_2 , укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та на підставі ст. 6 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, п. 153 Положення про проходження військової служби Міністром оборони України відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22.09.2014 № 737/2014 “Про Перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами”.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 11.02.2015 № 108к Позивача з 12.02.2015 призначено заступником військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 15.05.2015 № 342к Позивача призначено прокурором відділу представництва інтересів держави в оборонно-промисловому комплексі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 11.10.2018 його з 12.10.2018 призначено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб Військової прокуратури Південного регіону України.
Наказом Міністра оборони України від 31.05.2020 № 233 Позивача звільнено з військової служби відповідно до Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та підпункту “г” пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора Південного регіону України від 07.08.2020 № 751к Позивача звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України та знято з всіх видів забезпечення.
Позивач зазначає, що з дня набрання чинності статті 81 Закону України від 14.10.2014 № 1697 "Про прокуратуру", тобто з 15.07.2015, відповідач зобов`язаний був нараховувати та виплачувати Позивачу заробітну плату з урахуванням: 
- посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2); 
- премії – в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадового окладів та економії фонду оплати праці; 
- надбавки за вислугу років (понад 15 років) – 25 відсотків; 
- з 12.10.2018 надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді – 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури; 
- та інших виплат, передбачених законодавством.
Проте, військовою прокуратурою Південного регіону України, усупереч вимогам ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", грошове забезпечення нараховувалась та виплачувалась Позивачу виходячи з розмірів посадового окладу у період з 15.07.2015 по 05.09.2017 – від 1597 грн до 2083 грн у різні місяці, з 06.09.2017 по 11.10.2018 – 5730 грн, з 12.10.2018 по 07.08.2020 – 7750 грн (згідно з додатків: розрахункових листів за 2015-2020 роки). Загальна сума фактично отриманих посадових окладів за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 становить 294 342,16 гривень. Загальна сума посадових окладів за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 відповідно до ст. 81 Закону становить 1 663 979,45 гривень. Різниця між належними грошовими коштами у вигляді посадових окладів та фактично отриманими становить 1 369 637,29 гривень.
На підставі Закону України "Про державну таємницю" та Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414, за роботу в умовах режимних обмежень установлена надбавка до посадового окладу 10 відсотків. Загальна сума фактично отриманої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 становить 27 143,83 гривень. Загальна сума надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 відповідно до ст. 81 Закону становить 162 004,60 гривень.
На підставі наказів військового прокурора Південного регіону № 342к від 15.05.2015 та № 692к від 11.10.2018 встановлено та щомісячно виплачувалась Позивачу надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи (далі – ОВР) у розмірі 70 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Загальна сума фактично отриманої надбавки ОВР за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 становить 322 234, 62 гривень. Загальна сума надбавки ОВР за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 відповідно до ст. 81 Закону становить 1 621 969, 54 гривень. Окрім того, відповідно до щомісячних наказів Відповідача визначався розмір премії шляхом встановлення відсотку, що множиться на суму посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за звання та надбавки за секретність. Загальна сума фактично отриманої щомісячної премії за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 становить 563 384, 05 гривень. Загальна сума щомісячної премії за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 відповідно до ст. 81 Закону становить 3 409 786, 60 гривень.
На підставі постанов Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 та № 704 від 30.08.2017 Позивачу здійснювалося нарахування та виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцю в розмірі 25 % та відповідно 40 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням. Загальна сума фактично отриманої надбавки за вислугу років військовослужбовцю за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 становить 134 508, 95 гривень. Загальна сума надбавки за вислугу років військовослужбовцю за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 відповідно до ст. 81 Закону становить 607 855, 17 гривень.
Відповідно до вимог ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Загальна сума фактично отриманої грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2020 роки становить 124 725, 54 гривень. Загальна сума грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2020 роки відповідно до ст. 81 Закону становить 671 761, 26 гривень.
Згідно з ч. 14 ст. 10-1, ч. 2 ст. 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, у разі звільнення з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, військовослужбовцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, а також компенсація за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки. Сума фактично отриманої одноразової грошової допомоги при звільненні становить 284 455, 08 гривень. Сума одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до ст. 81 Закону становить 882 992, 88 гривень.
Сума фактично отриманої компенсації за невикористані відпустки становить 284 455, 08 гривень. Сума компенсації за невикористані відпустки відповідно до ст. 81 Закону становить 882 992,88 гривень.
Постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” (далі - постанова № 889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду: 2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Зі змісту Постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер. 
Таким чином, оскільки підпунктом 2 пунктом 1 Постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, тому Позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у період з 12.02.2015 по 28.02.2018. 
Вказане право підтверджується, правовим висновком Верховного Суду у справі № 520/21428/21, які викладені в постанові від 31.01.2023.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі № 420/14272/23 зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. Наразі рішення суду ще не набрало чинності та не виконано. Розмір цієї винагороди за період з 15.07.2015 по 28.02.2018 за розрахунками Відповідача становитиме 450 480, 26 гривень. Розмір цієї винагороди за період з 15.07.2015 по 28.02.2018 відповідно до ст. 81 Закону становитиме 3 559 004, 13 гривень.
Натомість відповідач усі вказані надбавки та інші додаткові види грошового забезпечення виплатив без урахування розміру посадового окладу прокурора та керівника підрозділу регіональної прокуратури, які передбачені ст. 81 ЗУ “Про прокуратуру”. 
Позивач зазначив, що для цього підставою слугувало те, що Законом України “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин” № 79-УІІІ від 28.12.2014 року внесено змін до п. 26 розділу УІ “Прикінцеві та перехідні положення” ЗУ “Про прокуратуру” та установлено, що ст. 81 ЗУ “Про прокуратуру” застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.  
Разом з цим позивач звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року такі положення закону визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Позивач вважає, що його право на належний рівень грошового забезпечення, визначений ст. 81 ЗУ “Про прокуратуру” порушено внаслідок бездіяльності відповідача, що стало підставою для звернення до суду у січні 2021 року з позовною заявою. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі № 420/139/21 позов задоволено частково. Однак в частині нарахування та виплати позивачу за період з 2015 року по 2020 роки грошових коштів через невиконання приписів ст. 81 ЗУ “Про прокуратуру”, відмовлено. 
Позивач звернув увагу, що Верховний Суд, залишаючи це рішення суду без змін, зазначив, що судами попередніх інстанції правильно застосовано положення Закону № 113-ІХ, що набув чинності 25.09.2019 року та на час розгляду справи не був визнаний неконституційним.
Разом з цим позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) друге речення абзаці 3 пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури” від19.09.2019 року № 113-ІХ.
Позивач звертає увагу, що ч. 3 ст. 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку.
Проте такого закону в Україні не прийнято, тому до спірних правовідносин норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії.
Позивач зазначає, що неконституційність закону – це помилка держави, що й встановлює Конституційний Суд України, який не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, у зв`язку з чим поняття ретроактивної дії рішення до рішень Конституційного Суду України незастосоване.
Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст. 152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений саме прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України. 
Шкода, спричинена неконституційним актом виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним.
Позивач вважає, що діями та рішеннями Держави України було порушено його право власності (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої чч. 3,4, ст. 81 ЗУ “Про прокуратуру”), чим завдано майнову шкоду актами, що визнані неконституційними.
Розмір матеріальної шкоди, яку спричинено позивачу у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої положеннями п. 26 розділу УІ “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України та другим реченням абзацу 3 п. 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” ЗУ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 07.08.2020 року   включно, складає 10 823 611, 48 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у позові відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що застосування розмірів окладів із порушенням вимог ст. 81 Закону № 1697 призвело до невірного нарахування позивачу як військовослужбовцю премій, надбавок та інших додаткових виплат, передбачених законами та підзаконними нормативно-правовими актами, оскільки їх розмір безпосередньо залежить від посадового окладу. Відтак, відповідач усі надбавки та інші додаткові види грошового забезпечення виплатив без урахування розміру посадового окладу прокурора та надбавки за невиконання обов`язків на адміністративній посаді, які передбачені статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».
Через канцелярію суду 19.03.2024 року (електронною поштою) від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до умов якого представник проти заявлених позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні з огляду на таке. 
Статтею 81 в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
Законом від 19.09.2019 № 113-ІХ запроваджено реформування системи органів прокуратури. 
Як наслідок, систему прокуратури України відповідно до ст. 7 Закону України “Про прокуратуру” (далі - в редакції від 19.09.2019, що діяла на час спірних правовідносин) становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. 
При цьому ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок (за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством). 
Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури (прокурора обласної прокуратури з коефіцієнтом - 1,2).
Представник відповідача зазначає, що на час спірних правовідносин у період з 01.07.2015 по 07.08.2020 ОСОБА_3 до створеної 11.09.2020 обласної прокуратури (на цей час СП СО ПР) переведений не був так як 07.08.2020 звільнений з посади, через що положення ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не поширювалися на позивача як на працівника військової прокуратури. 
При цьому, позивач не оспорює розмір отриманої ним заробітної плати в контексті його невідповідності встановленому законодавством, що було чинним у спірний період. Тим більш цим обставинам надана оцінка судом у справі № 420/139/21.
Представник відповідача звертає увагу, що обґрунтування позивачем своїх позовних вимог ч. 3 ст. 152 Конституції України через начебто завдання йому шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо оплати праці і підстави їх виникнення, що також підтверджено висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.08.2022 року у справі № 200/2499/21-а.
Також представник відповідача звертає увагу, що відповідно до положень ЦК України самостійна юридична особа, якою є позивач, не відповідає за зобов`язаннями держави. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп зазначив, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. 
За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. 
Відтак Закон № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019, був чинним на час виникнення спірних правовідносин, через що підлягав застосуванню відповідачем.
З огляду на викладене, з урахуванням ст. 19 Конституції України СП СО ПР не мала повноважень (компетенції) діяти всупереч вимогам вказаного Закону № 113-ІХ та виплачувати працівникам військових прокуратур, у т.ч. ОСОБА_4 , в оспорюваний період заробітну плату в порядку та в розмірах, передбачених ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”.
Окрім того, представник відповідача зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі № 420/14272/23 зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. Відповідачем на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі № 420/14272/23 подано апеляційну скаргу. Наразі рішення суду ще не виконано.
Також представник відповідача звертає увагу, що на дату звільнення позивача з посади в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Виплата заробітної плати згідно зі ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” в цей період пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в “новоутворені”/“оновлені” прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).
У вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів обласних прокуратур, адже його туди на час спірних правовідносин не переводили.
Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505.
Ураховуючи це відповідачем правомірно, законно та обґрунтовано заробітна плата (грошове забезпечення) упродовж з 01.07.2015 по 07.08.2020 виплачувалася позивачу відповідно до Постанови від 31.05.2012 № 505 та Закону № 113-ІХ. 
Таким чином, будь-яких протиправних дій з боку відповідача при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати у період з 01.07.2015 по 07.08.2020 не допущено, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стосовно доводів позивача щодо прийнятого Конституційним Судом України рішення  від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023, представник відповідача зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначених в рішенні дат, а указані рішення Конституційного Суду України не містять положень, які б поширювали їх дію на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.19)
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу № 108к  від 11.02.2015 року звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_2 з посади заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України з 11.02.2015 року у зв`язку зі вступом на військову службу. Призначено майора юстиції ОСОБА_2 заступником військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України, зараховано до списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, поставлено на всі види забезпечення та вважається таким, який приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 12.02.2015 року. (а.с.22)
Відповідно до наказу № 342к від 15.05.2015 року Військової прокуратури Південного регіону України призначено майора юстиції ОСОБА_2 з 18.05.2015 року прокурором відділу представництв інтересів держави в оборонно-промисловому комплексі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України, звільнивши з посади заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України, встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису. (а.с.20)
Відповідно до наказу № 692к від 11.10.2018 року Військової прокуратури Південного регіону України призначено підполковника юстиції ОСОБА_2 начальником відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону України, увільнивши з посади прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України, та вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 12.10.2018 року. Призначається на вищу посаду у порядку просування по службі. (а.с.33)
Так, судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів ОСОБА_2 здійснювалось нарахування грошового забезпечення, а саме: 
За 2015 рік: нараховано з лютого по грудень 130    391, 17 грн, до виплати – 125    062, 55 грн;
За 2016 рік: нараховано з січня по грудень 134    986, 98 грн, до виплати – 132    961, 29 грн;
За 2017 рік: нараховано з січня по грудень 266    557, 48 грн, до виплати – 262    559, 14 грн;
За 2018 рік: нараховано з січня по грудень 379    281, 48 грн, до виплати – 373    592, 25 грн;
За 2019 рік: нараховано з січня по грудень 522    418, 61 грн, до виплати – 513    562, 79 грн;
За 2020 рік: нараховано з січня по серпень 774    445, 54 грн, до виплати – 762    828, 66 грн.
Сторони не заперечують, що позивача було звільнено з посади 07.08.2020 року та він не переведений до створеної 11.09.2020 року обласної прокуратури.
Також, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що ОСОБА_2 звертався до суду в межах справи № 420/139/21 з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив: визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 за період з 2015 по 2020 роки грошових коштів, які складають різницю між отриманим грошовим забезпеченням, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України і належними грошовими коштами, згідно Конституції та Законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну, наказів Офісу Генерального прокурора, наказів керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону України, та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплати ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) за період з 2015 по 2020 роки грошові кошти, які складають різницю між отриманим грошовим забезпеченням, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України і належними грошовими коштами за виконання обов`язків прокурора на адміністративних посадах військової прокуратури Південного регіону України, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України, згідно з статтями 81, 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697, ст.ст. 10-1, 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, постановами Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 та 30.08.2017 № 704, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 а також Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370;
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону (Код ЄДРПОУ -38296363) ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) за період з 15.07.2015 по 07.08.2020 посадового окладу у розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ), різницю між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу (з 15.07.2015 по 31.08.2015- 14616 грн., з 01.09.2015 по 31.12.2015 - 16536 грн., з 01.01.2016 по 30.04.2016-18189,60 грн., з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 19140 грн., з 01.12.2016 по 31.12.2016 - 21120 грн., з 01.01.2017 по 31.12.2017-23040 грн., з 01.01.2018 по 11.10.2018-25372,80 грн., з 12.10.2018 по 31.12.2018 - 30447,36 грн., з 01.01.2019 по 24.09.2019 - 33194,88 грн., з 25.09.2019 по 31.12.2019 - 41493,6 грн., з 01.01.2020 по 10.09.2020 - 45403,20 грн.), згідно положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру";
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону (Код ЄДРПОУ -38296363) ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, згідно положень ст. 10і Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”;
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону (Код ЄДРПОУ — 38296363) ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 189 днів з урахування посадового окладу начальника відділу регіональної прокуратури (45403,20 грн), передбаченого ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_2 різницю між отриманою компенсацією за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 189 днів, з урахуванням посадового окладу начальника відділу регіональної прокуратури (45403,20 грн.), передбаченого ст. 81 Закону України "Про прокуратуру";
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) грошового забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсації за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки, згідно п. 14 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, п. З Розділу XXXI (Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), грошове забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсацію за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коефіцієнту 3,3 календарних дня за 55 днів відпустки, згідно п. 14 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, п. З Розділу XXXI (Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/139/21 від 11 березня 2021 року, яке залишено в силі Постановою Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_2 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. 
Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, згідно положень ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
В іншій частині вимог відмовлено.
У рішенні Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/139/21 від 11 березня 2021 року зроблені такі висновки:
“…Щодо протиправності ненарахування ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду у справі № 826/18228/16 від 27 жовтня 2020 року.
“..Тому, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності…”.
Щодо вимог про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною щодо ненарахування та невиплати за період з 2015 по 2020 роки грошових коштів, суд зазначає наступне.
Законом України від 19.09.2019 № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Так, у частині 1 статті 7 Закону України від 14.10.2014 № 1697-УІІ "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697) слова "регіональні" та "місцеві" замінено відповідно на "обласні" та "окружні", а пункт 4 цієї частини 1 та статті стосовно військових прокуратур в системі органів прокуратури виключено.
Отже, статтею 15 Закону № 1697 зазначено виключний перелік посад в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (в редакції Закону № 113).
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113 за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури").
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Також пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".
Таким чином, суд враховує, що саме Закон № 1697 (зі змінами внесеними Законом № 113), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною) передбачає оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури"), яка на сьогодні є чинною.”…
Позивач наполягає на задоволенні свого позову, посилаючись на те, що ухваленням Конституційним судом України рішень № 6-р/2020 від 26.03.2020 року та № 8-р/2020 від 13.03.2023 року підтверджено нанесення йому матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, яку держава має йому відшкодувати відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано докази на встановлення причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною позивачу, та не доведено, що були вжиті конкретні дії відповідача, спрямовані “проти” позивача, який зазнав шкоди внаслідок застосування неконституційного акта, та те, що такі дії негативно вплинули на достатній життєвий рівень позивача.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке:
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Про прокуратуру (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).
Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України “Про прокуратуру” в редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019 посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до положень статей 8, 13 Закону України “Про оплату праці” умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697-VII, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. 
Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. 
Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. 
За правилами статті 89 Закону № 1697-VII в редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019, фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.
Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).
Абзацами 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII (Голос України, 25 жовтня 2014 року, № 206) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням. 
Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.
Таким чином, Закон України Про Державний бюджет України… на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік Конституційним Судом України не приймалися.
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.
Так, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Проте, Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII обов`язки не були виконані.
Враховуючи наведене, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури щодо умов оплати праці”, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України Про Державний бюджет України на 2015 рік видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України “Про прокуратуру” не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з аналізу наведених вище норм права вбачається, що у спірний період з 01.07.2015 року по 07.08.2020 року відповідачем нараховувалась та виплачувалась заробітна плата правомірно, що підтверджено судовим рішенням по справі № 420/139/21.
Однак, позивач вважає, що він має право на відшкодуванням матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, оскільки наведені вище норми закону, які були застосовані під час нарахування та виплати йому заробітної плати, рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 року у справі № 1-223/2018(2840/18) визнані неконституційними. 
Щодо вказаних доводів суд зазначає таке.
Так, рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 року № 6-р /2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно з ст. 91 Закону України “Про Конституційний Суд України” № 2136-VIII від 13.07.2017 передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до ст. 97 Закону України “Про Конституційний Суд України” суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Конституційним Судом України в пункті 2 резолютивної частини рішенні №6-р/2020 від 26.03.2020 по справі №1-223/2018(2840/18) вказано про втрату чинності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26 березня 2020 року та не зазначено іншого порядку його виконання.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України “Про чинність Закону України “Про Рахункову палату”, офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України “Про Конституційний Суд України” стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.
Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (“Конституційний Суд України”) та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII “Про Конституційний Суд України” дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.
Тому, суд доходить висновку, що порядок виконання рішення №6-р/2020 від 26.03.2020 по справі №1-223/2018(2840/18) є загальний, визначений ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України “Про Конституційний Суд України”, тобто, саме з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України втратили чинність положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та його дія направлена на майбутнє.
Окрім цього, на дату ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 1-223/2018(2840/18) Законом України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113 за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури").
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Також пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур.
Представник відповідача зазначив, що на час спірних правовідносин у період з 01.07.2015 по 07.08.2020 ОСОБА_3 до створеної 11.09.2020 обласної прокуратури (на цей час СП СО ПР) переведений не був так як 07.08.2020 звільнений з посади, через що положення ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не поширювалися на позивача як на працівника військової прокуратури. 
Суд встановив, що рішенням Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) друге речення абзаці 3 пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 року № 113-ІХ, тому, на думку позивача, у нього виникло право на отримання матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати.
Надаючи оцінку таким доводам та запереченням сторін, суд зазначає таке.          
Так, пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) друге речення абзаці 3 пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 року № 113-ІХ
Другим пунктом резолютивної частини цього Рішення друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, застосовуючи вище приведений аналіз дії ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України “Про Конституційний Суд України”, суд доходить висновку, що дія рішення Конституційного суду України направлена на майбутнє.
Суд зазначає, що правовідносини позивача з відповідачем припинені з 07.08.2020 року, а отже дія рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 року не поширюється на спірні правовідносини.
Враховуючи вищевикладене, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) та у рішенні № 8-р/2023 від 13.09.2023 року не можуть бути підставою для стягнення на користь позивача неотриманої частини заробітної плати.
Стосовно відшкодування матеріальної шкоди у порядку ч. 3 ст. 152 Конституції України, суд зазначає таке.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Позивач посилається на те, що на сьогоднішній день такого закону не прийнято та просить застосувати норми прямої дії – ч. 3 ст. 152 Конституції України.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Тому, вирішуючи спірне питання суд виходить із правого визначення поняття майнова шкода, наведене у Цивільному кодексі України.
Так, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, у тому числі: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Виходячи із правового визначення поняття майнової шкоди, порядку та підстав її відшкодування, встановлені Цивільним кодексом України, вище приведеного аналізу норм права щодо строку набуття чинності, порядку виконання рішень Конституційного Суду України, суд вважає, що положення ч. 3 ст. 152 Конституції України не належать автоматичному застосуванню у разі визнання акту неконституційним, слід встановити, що     конкретній фізичній або юридичній особі актами або діями, що визнані неконституційними була завдана шкода, тобто має бути встановлено причинно-наслідковий зв`язок між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною особі, та доведено, що були вжиті конкретні дії органів державної влади, спрямовані “проти” конкретної особи, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.
Суд зазначає, що у спірний період до 26.03.2020 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020) заробітна плата всім працівникам органів прокуратури нараховувалась та виплачувалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.
Позивача звільнено з посади 07.08.2020 року, суду не надано докази щодо успішного проходження позивачем атестації  та переведення його у створену 11.09.2020 року обласну прокуратуру. 
Таким чином, позивачу продовжували виплачувати заробітну плату з 27.03.2020 року по 07.08.2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року зі змінами.
Суд враховує, що Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення № 8-р/2023 від 13.09.2023 року, однією із підстав визнання неконституційною норму зазначив, що “… відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною…”.
Разом з цим, суд також враховує, що Конституційним Судом України у цій справі також було розглянуто твердження авторів клопотань, що внаслідок ухвалення оспорюваних приписів Закону № 113-IX звужено зміст та обсяг їхніх прав, зокрема права на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції України), права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (стаття 48 Конституції України), та у п. 2.8. рішення Конституційного Суду України  надано таку оцінку:
“…Аналіз змісту Постанови № 505, предметом регулювання якої, як і статті 81 Закону № 1697-VII, є винагорода прокурорів, свідчить, що рівень винагороди прокурорів, оплату праці яким здійснювано відповідно до Постанови № 505, був вищим від прожиткового мінімуму та вищим від розміру мінімальної заробітної плати, установлених Верховною Радою України в період дії Постанови № 505. Отже, право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, що його гарантовано частиною четвертою статті 43 Конституції України, не зазнало порушення, а тому немає підстав вважати, що внаслідок ухвалення оспорюваних приписів Закону № 113-IX звужено зміст та обсяг такого права.
2.8.2. Досліджуючи питання, чи вплинули оспорювані приписи Закону № 113-IX на сутність права на достатній життєвий рівень (що включає достатнє харчування, одяг, житло для особи та членів її сім`ї), що його гарантовано кожній людині статтею 48 Конституції України, Конституційний Суд України зазначає, що ця стаття Конституції України є співвідносною зі статтею 25 Усесвітньої декларації людських прав 1948 року, ухваленої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року, згідно з якою „кожен має право на життєвий рівень, що є достатнім для здоров`я й добробуту його самого та його сім`ї, включно з їжею, одягом, житлом, медичним доглядом та потрібним соціальним обслуговуванням“ (пункт 1), та зі статтею 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, згідно з якою держави, які беруть участь у цьому пакті, визнають право кожного на життєвий рівень для нього самого і його сім`ї включно з достатнім харчуванням, одягом і житлом, і на неухильне поліпшення умов життя (перше речення пункту 1).
…Автори клопотань не обґрунтували, як або якою мірою оспорювані приписи Закону № 113-IX уплинули на зміст та обсяг конституційного права на достатній життєвий рівень, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Отже, Конституційний Суд України не має підстав вважати, що ухвалення законодавцем норми Закону № 113-IX, приписи якої оспорюють суб`єкти права на конституційну скаргу, та застосування її в судових рішеннях у їхніх справах негативно позначилося на змісті й обсязі гарантованого Конституцією України права на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України), спричинивши його обмеження або звуження.”.
Повертаючись обставин у цій справі, суд також звертає увагу, що позивачем не надано докази на встановлення причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною позивачу, та не доведено, що були вжиті конкретні дії відповідача, спрямовані “проти” позивача, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта, та те, що такі дії негативно вплинули на достатній життєвий рівень позивача.
Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, довів правомірність своїх дій, а тому позовні вимоги не належать задоволенню повністю. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року по справі № 420/26981/23, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    
Повний текст Постанови складено - 29 травня 2024 року.

          Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
          Судді	  	С.Д. Домусчі    О.І. Шляхтицький