УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 754/3300/19
провадження № 61-3751ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нілової Ангеліни Олександрівни, треті особи - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Міністерство юстиції України, про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, скасування запису про право власності,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нілової А. О., треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Міністерство юстиції України, про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, скасування запису про право власності.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року 
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва 
від 26 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерство юстиції України Нілової А. О.про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 липня 2015 року за індексним номером 22947815, відповідно до якого здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за 
ОСОБА_4 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - Яцка В. В. задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та 
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, розподілу судових витрат скасовано.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог неповнолітньої ОСОБА_3 , 
в інтересах якої діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 залишено в силі.
Передано справу у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, розподілу судових витрат на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-7225св22).
Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої 
ОСОБА_3 , задовольнлено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року змінено. Викладено мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_4 - Яцка В. В. про ухвалення додаткового судового рішення задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 159 561 грн 25 коп.
13 березня 2024 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу (передано 15 березня 2024 року), в якій просить додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 
2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху, запропоновано надіслати уточнену редакцію касаційної скарги, зазначивши усіх осіб, що беруть участь у справі. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк представник заявника направило до суду матеріали на усунення недоліків, зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2024 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
У пункті 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається із оскаржуваного додаткового судового рішення, інтереси  ОСОБА_4 при розгляді у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції у цій справі представляв адвокат Яцко В. В., що підтверджується ордером серії АА №1193831 від 11 травня 2019 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказував попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, який становить 225 000 грн й було зазначено, що докази понесених судових витрат будуть подані в строки, визначені статею141 ЦПК України.
На підтвердження факту надання і отримання професійної правової допомоги, 
заявником подано до суду про надання юридичних послуг та правової допомоги від 11 травня 2019 року, розрахунок та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за вказаним договором 11 травня 2019 року, складеного 
31 травня 2021 року, загальна вартість наданих послуг у суді першої інстанції становила 62 171 грн. На підтвердження обсягу виконаних робіт та розміру вартості наданих послуг 31 травня 2021 року ОСОБА_4 та адвокатом Яцко В. В. складено та підписано акт наданих послуг до договору.
У пункті 3.2 додатку № 1 до вказаного договору від 11 травня 2019 року, оплата вартості юридичних послуг та/або правової допомоги здійснюється в межах кожної окремої справи, не пов`язаної зі стягненням на користь замовника грошових коштів - протягом одного року з моменту настання першої з наступних подій: набрання законної сили відповідним судовим рішенням або з дня підписання сторонами акту наданих послуг та/або розрахунку та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних замовником
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПКУкраїни розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із оскаржуваного судового рішення вбачається, що 28 грудня 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Яцко В. І. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати, а саме: витрати на правову допомогу за період з 31 травня 2021 по 21 серпня 2023 року у сумі 140 292 грн 25 коп.; витрати на правову допомогу за період 22 серпня 2023 року по 25 грудня 2023 року - 
19 269 грн. Станом на день подання цієї заяви надані адвокатом Яцко В. В. послуги (виконані роботи) за вказаний період є неоплаченими та підлягають оплаті відповідно до умов договору.
Суд апеляційної інстанції, враховувавши надані представником 
ОСОБА_4 - Яцком В. В. докази понесених витрат на правову допомогу, фіксований розмір оплати послуг з надання правничої допомоги, який був узгоджений між ОСОБА_4 та його адвокатом, відсутність заяви про зменшення розміру судових витрат, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. При цьому суму, яку апеляційний суд визначив, є співмірною зі складністю справи, ціною позову та відповідає реальному та доведеному обсягом наданих послуг.
Верховний Суд зазначає, що витрати за надану професійну правничу допомогу 
у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16 (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження№ 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21), Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 25 березня 2024 року 
у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371 сво 23)
Указана судова практика є незмінною, судом апеляційної інстанції її вірно застосовано.
Ураховуючи вищенаведене, доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази понесених витрат відповідачем на оплату правової допомоги адвокату, є безпідставними. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що витрати на правову допомогу можуть бути стягнуті лише щодо послуг, які надані адвокатом під час нового розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, а не за розгляд у апеляційному суді 29 червня 2023 року та у касаційному суді 09 серпня 2023 року, є безпідставними.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження 
№ 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Посилання у касаційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду є безпідставним, так як вони не суперечить висновкам суду апеляційної інстанцій.
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити 
у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішення свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суд апеляційної інстанції ухвалив додаткове судове рішення із врахуванням такого висновку, а тому 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нілової Ангеліни Олександрівни, треті особи - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Міністерство юстиції України, про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, скасування запису про право власності відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                     Г. В. Коломієць

                                                                                     Д. Д. Луспеник