Справа № 128/2396/23
Провадження № 22-ц/801/936/2024
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року	Справа № 128/2396/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
за участю секретаря судового засідання – Кобенди Ю. О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей Вінницької міської ради Вінницької області, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 2 цивільну справу № 128/2396/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Фанди О. А., у залі суду, повний текст якого складено 29 лютого 2024 року,
встановив:
Короткий зміст вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 .
Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, 67/100 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 22 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л. С., зареєстрованого в реєстрі за № 173.
На момент відкриття спадщини він зі своєю сім`єю постійно проживав разом з батьком, однак офіційно за адресою місця проживання останнього зареєстрований не був.
Після смерті батька заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав.
19 травня 2023 року він звернувся з заявою до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у зв`язку з пропуском строків, встановлених для прийняття спадщини та ненадання доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Указує, що в силу статті 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та не подав заяву про відмову від неї.
Посилаючись на неможливість оформити спадщину, ОСОБА_1 просив суд:
встановити факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що:
спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово;
за відсутності спадкоємців належним відповідачем у справі є відповідний орган місцевого самоврядування (територіальна громада за відсутності інших спадкоємців за законом і заповітом);
позивач пред`явив позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем до осіб, які не є спадкоємцями, позовних вимог до відповідного органу місцевого самоврядування не пред`явлено;
підстави для задоволення позову відсутні.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У березні 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 березня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року справу призначено до розгляду на 09 травня 2024 року 09:00 год з повідомленням учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї;
у цій справі відповідачі є спадкоємцями четвертої черги після смерті ОСОБА_6 ;
факт проживання відповідачів на день смерті зі спадкодавцем підтверджено належними доказами та не заперечується іншими учасниками справи;
судом не застосовано частину четверту статті 1268 ЦК України щодо спадкування неповнолітнього ОСОБА_3 , за якою неповнолітня особа вважається такою, що безумовно прийняла спадщину, незалежно від місця її проживання/реєстрації;
суд першої інстанції не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам та дійшов помилкового висновку про те, що належним відповідачем у цій справі є орган місцевого самоврядування.
Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стадниця Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_6 
Померлий ОСОБА_6 є батьком позивача.
Після смерті останнього відкрилася спадщина на 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований під номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1632 га, кадастровий номер 0520687300:02:004:0081, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
ОСОБА_6 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
На час смерті спадкодавця за указаною адресою були зареєстровані: невістка – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З довідки Стадницького старостинського округу № 345 від 07 червня 2023 року слідує, що ОСОБА_1 на день смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Надольської О. А. від 02 березня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 з підстав пропуску строку, встановленого для прийняття спадщини та відсутності доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, що переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .
Метою встановлення такого факту стала необхідність оформлення спадкових прав, як спадкоємця першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_6 .
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадщину у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи.
Позивач, заявляючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 , указав відповідачами свою дружину – ОСОБА_2 та їх спільних дітей – ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , зазначивши, що останні проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Отже визначення відповідачів є правом позивача.
Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
З наведеного слідує, що на суд покладено обов`язок визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Отже пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі № 352/371/21 (провадження № 61-8494св22) зроблено висновок, що:
«лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть».
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) указано, що:
«належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19 (провадження № 61-7081св20) зроблено висновок, що:
«належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».
У справі, що переглядається установлено, що батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заповіту ОСОБА_6 не залишав, тому спадкування відбулося спадкоємцями за законом.
Спадкоємцем першої черги за законом після смерті померлого ОСОБА_6 є його син ОСОБА_1 – позивач у справі.
Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Надольської О. А. від 02 березня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 з підстав пропуску строку, встановленого для прийняття спадщини та відсутності доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до інформації приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Надольської О. А. № 93/02-14 від 02 листопада 2023 року відомостей про інших спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у спадковій справі немає.
Отже відсутні будь-які докази того, що хтось зі спадкоємців прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 .
Відтак належним відповідачем за вимогою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, позовних вимог до якого позивачем не пред`явлено.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що невістка спадкодавця ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_3 не є спадкоємцями після смерті останнього та належними відповідачами у цій справі з огляду на таке.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зроблено висновок, що:
«обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи становлять сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зроблено висновок, що:
«для доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків».
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Судом першої інстанції обґрунтовано указано, що факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини може бути встановлено на підставі судового рішення.
Рішення суду про встановлення проживання однією сім`єю відповідачки ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_6 , що набрало законної сили матеріали справи не містять.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця.
Відтак довідка старости Стадницького старостинського округу про реєстрацію відповідачки ОСОБА_2 за адресою спадкодавця не доводить факту проживання з померлим однією сім`єю, як стверджує позивач, оскільки самого лише факту реєстрації місця проживання у квартирі разом зі спадкодавцем недостатньо для віднесення особи до спадкоємців четвертої черги за законом.
Отже ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 та належним відповідачем у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 643/1216/15-ц зроблено висновок, що:
«спадкування за правом представлення – це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення – це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу.
Матеріалами справи встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син ОСОБА_1 – позивач у справі, спадкоємець першої черги за законом, мав право на обов`язкову частку у спадщині, але не прийняв спадщину після смерті батька, тому його діти – неповнолітній син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_3 не мають права на спадкування за правом представлення після діда ОСОБА_6 , оскільки право на прийняття обов`язкової частки у спадщині у порядку спадкової трансмісії до спадкоємців не переходить.
Установивши, що відповідачка ОСОБА_2 не є спадкоємицею ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки на час розгляду справи відсутні докази набуття нею права на спадщину як спадкоємиці четвертої черги за законом, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не мають права на спадкування за правом представлення після діда ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач пред`явив позовну вимогу про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до неналежних відповідачів, позовної вимоги до відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини не пред`явив, клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача чи заміну належного відповідача не заявив та правомірно залишив позовну вимогу ОСОБА_1 без задоволення з підстави її пред`явлення до неналежного складу відповідачів.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме у тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявленої позовної вимоги, висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за позивачем. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року залишити без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                   Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ 

судді:                                                       Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК