УХВАЛА
10 червня 2024 року 
м. Київ
справа № 755/5415/24
адміністративне провадження № К/990/20454/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду 
Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу адвоката Богданова Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15  травня 2024 року у справі №755/5415/24 за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, 
УСТАНОВИВ:
Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про затримання ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців.
Позов обґрунтовано тим, що 25 березня 2024 року співробітниками Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України виявлено ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який у порушення Закону України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України. Водночас Указом Президента України про припинення громадянства України від 04 березня 2024 року №  142/2024 ОСОБА_1 позбавлено громадянства України, після чого останній до компетентних органів з питань визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, або отримання статусу особи без громадянства не звертався та будь-яких інших дій для легалізації свого перебування на території України не вживав. Ураховуючи те, що у ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) відсутні документи, на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які б надавали йому право перетину державного кордону для виїзду з України, 25 березня 2024 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області прийняло рішення про його примусове видворення та в цей же день указану особу було затримано строком на 72 години та поміщено до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з метою з`ясування причин та обставин вчиненого ним адміністративного правопорушення і умов, що йому сприяли.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року адміністративний позов задоволено. Затримано ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців. Рішення суду звернуто до негайного виконання.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 15 травня 2024 року змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині посилання суду на норми законодавства у їхній нечинній редакції статей 26, 29, 30 Закону №3773-VI, статей 288, 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначивши, що підставами для задоволення адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення є норми матеріального та процесуального права в редакції, наведеній в мотивувальній частині вказаної постанови.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі №755/5415/24 залишено без змін.
Справу розглянуто судами за правилами спрощеного позовного провадження.
27 травня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Богданова Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі №755/5415/24.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Статтею 330 КАС України визначено обов`язкові вимоги щодо форми і змісту касаційної скарги, серед яких відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1)   якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі, представник скаржника зазначив, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №755/5415/24 є відсутність висновку Верховного Суду. Проте норми, що потребує такого висновку, адвокат Богданов Олександр Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 не указав, обмежившись лише аргументами, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення.
Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду та яку, на думку скаржника, судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
Суд також указує, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Разом з тим, указавши про відсутність висновку Верховного Суду, адвокат Богданов Олександр Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , не указав у касаційній скарзі жодної норми, що потребує такого висновку Верховного Суду (у тому числі не зазначив і пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України), не навів належної аргументації, як саме такий висновок щодо указаних норм може вплинути на вирішення подібних спорів у подібних справах, виходячи з обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для цих правовідносин. 
Так, із змісту оскаржених судових рішень вбачається, що вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди виходили саме з оцінки доказів у справі, наданих учасниками на підтвердження їхніх аргументів, зокрема з оцінки документів, наданих представником ОСОБА_1 на виконання протокольної ухвали суду. Суди надали правову оцінку доказам у справі на предмет правомірності дій органу ДМС у відповідності до приписів норм права, якими урегульовані питання підстав продовження строку затримання особи з метою її ідентифікації з подальшим примусовим видворенням. 
Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а представник ОСОБА_1 обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Отже, касаційна скарга не містить вмотивованих підстав, за яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд також відхиляє аргументи представника позивача щодо розгляду справи за відсутності представника відповідача, який за його твердженням, не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, оскільки ці доводи спростовуються змістом постанови суду апеляційної інстанції, у якій указано, що справу розглянуто у відкритому судовому засіданні за участю представників відповідача - Богданова О.О., Мойсеєць Б.В.
Також представник скаржника, серед іншого, у скарзі посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення, що за змістом відповідає підпункту «а» , «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 
Суд звертає увагу представника скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано. Проте мотиви касаційної скарги в цій частині зводяться до правомірності перебування ОСОБА_1 на території України та переоцінки доказів у справі. 
Отож, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі, за яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у цій справі.
Верховний Суд також звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу адвоката Богданова Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі №755/5415/24 - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко