Справа № 464/5576/22                                Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/652/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 травня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.
секретар судового засідання - Марко О.Р.,
з участю – апелянта ОСОБА_1 , представника заявниці ОСОБА_2 – адвоката Лозинського У.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року (повний текст ухвали складено 02 лютого 2024 року), у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи:  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Сихівський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,
ВСТАНОВИВ:
в грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою, в якій просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист від 20 квітня 2023 року, виданий Сихівським районним судом м. Львова у справі № 464/5576/22 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири.
Заява обґрунтована тим, що 14 березня 2023 Сихівським районним судом м. Львова винесено заочне рішення у справі № 464/5576/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, вирішено усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири. Вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку, залишено без змін. Проте, одночасно із даною справою Сихівський районний суд м.Львова розглядав справу № 464/2779/22 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 ідеальну частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 вересня 2023 року у справі №464/2779/22 позов задоволено - припинено право власності ОСОБА_1 на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/4 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 467 500 гривень за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, згідно з платіжним документом від 25 липня 2023 року № 0.0.3117562391.1, визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право спільної власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 . Вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та залишено без змін. Таким чином, ОСОБА_1 перестала бути власником квартири АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_1 на даний час не має ні права власності, ні права користування квартирою АДРЕСА_1 , у неї зникло право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . У зв`язку з наведеним вважає, що виконавчий лист № 464/5576/22 не підлягає виконанню.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року заяву задоволено.
Визнати виконавчий лист від 20 квітня 2023 року, виданий Сихівським районним судом м. Львова у справі № 464/5576/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди, таким, що не підлягає виконанню, в частині усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключів від усіх замків до вказаної квартири.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки  ОСОБА_1 на час розгляду даної заяви не має ні права користування, ні права власності на частку у квартирі АДРЕСА_1 , у неї відсутнє право вимагати, а у відповідача відсутній обов`язок виконувати рішення суду в частині надання ОСОБА_1 ключів від усіх замків до вказаної квартири.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в лютому 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки судові рішення у справі № 464/2779/22 оскаржено в касаційному порядку, а особа, яка подала апеляцій скаргу на виконання цих рішень не отримала жодної компенсації за часту у квартирі, право власності на яку припинено даними судовими рішеннями, останню позбавлено права власності без жодної компенсації за таке. В апеляційній скарзі вказує на допущенні, на її думку, порушення законодавства під час розгляд апеляційним судом цивільних справ №464/5576/22 та № 464/2779/22, а також під час проведення виконавчого провадження з примусового виконання рішення у справі № 464/5576/22. Зазначає, що в ході цього виконавчого провадження, яке закінчено, ОСОБА_1 боржником та їх представником ОСОБА_5 були нанесені тілесні ушкодження.
У квітні 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, і такий мотивований законністю оскаржуваної ухвали.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта та представника заявниці, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 464/5576/22, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн 00 коп. В решті позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 015 грн 96коп.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у справі № 464/2779/22, позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 467 500 гривень за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, згідно з платіжним документом від 25 липня 2023 року №0.0.3117562391.1. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судові витрати по 6 837 грн 50 коп. в користь кожного.
З матеріалів справи убачається, що на виконанні в Сихівському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження ВП №71638401 щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа №464/5576/22, виданого 20 квітня 2023 року Сихівським районним судом м.Львова про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
У статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс» щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 41, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 ГПК України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (справа про стягнення заборгованості з підприємств паливно-енергетичного комплексу)).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
В абзаці першому частини першому статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
У разі вирішення питання про виправлення помилки у виконавчому документі; визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; забезпечення виконання судового рішення; стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом; поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання; відстрочення чи розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання; звернення стягнення на грошові кошти, що належать третім особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку; зупинення виконання (дії) судового рішення; заміну сторони виконавчого провадження суд вносить відповідну ухвалу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів не пізніше двох днів з дня її постановлення у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина сьома статті 431 ЦПК України).
Аналогічна за змістом норма міститься в підпункті 17.2 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №824/2/22 вказано, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Отже, перелік підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема, зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Встановивши, що судовим рішенням у справі № 464/2779/22, яке набрало законної сили та виконання якого не зупинено Верховним Судом, припинено право власності ОСОБА_1  на  ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з  ОСОБА_3  та ОСОБА_2  в користь  ОСОБА_1  грошову компенсацію вартості  ідеальної частки  у цій квартирі, а також визнано за  ОСОБА_3  та ОСОБА_2  право спільної власності на  ідеальну частку цієї квартири, належну ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що остання втратила права власника, а відтак і стягувача у виконавчому провадженні по примусовому виконаннюрішення суду у справі №464/5576/22, яким їй усунуто перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири, оскільки лише власник може мати правомочності щодо володіння та користування майном, зокрема шляхом доступу до такого майна, які за обставинами цієї справи вона втратила у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду про припинення її права на частку у спірній квартирі.
У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги щодо оскарження судових рішень у справі № 464/2779/22 в касаційному порядку, а також щодо неотримання особою, яка подала апеляцій скаргу на виконання цих рішень жодної компенсації за частку у квартирі, право власності на яку припинено. Останні доводи не підлягають перевірці під час вирішення питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Також з цих самих підстав не аналізуються доводи скарги щодо допущених, на думку апелянта, порушень законодавства під час розгляд апеляційним судом цивільних справ № 464/5576/22 та №464/2779/22, а також під час проведення виконавчого провадження з примусового виконання рішення у справі № 464/5576/22. Щодо останніх, такі аргументи можуть бути перевірені за скаргою зацікавленою особи, поданої в порядку передбаченому статтею 447 ЦПК України, а щодо аргументів про нанесення ОСОБА_1 боржником та її представником ОСОБА_5 тілесні ушкодження – в межах кримінального провадження.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання, яке виникло між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.
Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич