ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 травня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/4575/23	

Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройспецтехника"
на рішення  Господарського суду Одеської області від 12.01.2024 (повний текст складено та підписано 26.01.2024, суддя Бездоля Д.О.)
у справі  №916/4575/23
за позовом  Приватного акціонерного товариства "Микитівський гранітний кар`єр"
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройспецтехника"
про  стягнення 216 548,41 грн

ВСТАНОВИВ
Приватне акціонерне товариство “Микитівський грнатіний кар`єр” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Стройспецтехника”, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 216548,41 грн, з яких: сума боргу в сумі 123836,00 грн; інфляційне збільшення боргу в сумі 71990,69 грн та 3% річних в сумі 20721,72 грн.
В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №7/20 від 20.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.01.2024 по справі №916/4575/23 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 123836 грн 00 коп, інфляційні втрати в сумі 71990 грн 69 коп, 3% річних в сумі 20614 грн 89 коп та судовий збір в сумі 3246 грн 62 коп., в іншій частині позову відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було поставлено, а відповідачем отримано товар за складеними та підписаними між сторонами видатковими накладними. В свою чергу, відповідач отримавши товар від позивача, оплатив його лише частково, тобто не виконав взяті за себе зобов`язання в повному обсязі.
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд зазначив, що надані позивачем розрахунки здійснені невірно, з огляду на що судом було здійснено власні розрахунки.
Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права, з огляду на наступне:
- позивачем безпідставно, окрім вартості товару, у видаткових накладних включено вартість доставки товару на рампу, навантаження у вагони та залізничні послуги, враховуючи, що з урахування умов, ці витрати покладаються на продавця. При цьому, загальний розмір неправомірно виставлених послуг,що були включені до видаткових накладних, які не входять до складу послуг відповідно до умов договору складає 94 129,00 грн;
- позивачем до матеріалів справи не надано та не враховано рахунки та сплату відповідачем коштів у листопаді 2020 року, що підтверджується платіжною інструкцією від 06.11.2020 № 3227 на суму 50 000,00 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у цій справі та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що між сторонами були погоджені всі умови поставки, в тому числі, вартість продукції, її навантаження, доставка до рампи та залізничний тариф, що своє відображення показує у рахунках фактурах та видаткових накладних, згідно з якими здійснювалась поставка товару. При цьому, відповідач на момент поставки та отримання товару ніяких заперечень та претензій не висував, видаткові накладні підписав та скріпив печаткою. Відповідачем були повністю оплачені видаткові накладні від 15.02.2020 № Т 1502-0001 та від 29.02.2020 № Т 2902-0001, а тому, на переконання позивача, відмова відповідача від своїх договірних зобов`язань є некоректною поведінкою, яка свідчить про ухилення від сплати заборгованості.
Щодо посилання апелянта на оплату в розмірі 50000,00 грн згідно з платіжною інструкцією від 06.11.2020 № 3227, позивач зазначає, що дані кошти були сплачені відповідачем за отриманий товар за іншим договором поставки, а саме від 27.11.2017 № 254/17.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 20.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Микитівський гранітний кар`єр" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стройспецтехника" (покупець) був укладений договір поставки № 7/20 (а.с. 21-23, т.1; далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і сплатити на умовах, обумовлених в договорі, гранітно - щебеневу продукцію, іменовану далі по тексту продукція.
Відповідно до п. 3.1. договору ціна визначається даним договором та виставленим рахунком і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Розрахунки за продукцію здійснюються  згідно видаткових накладних  за кожну партію окремо.
Згідно з п. 4.1. договору постачальник» здійснює поставку продукції залізничним транспортом загального користування на умовах ІНКОТЕРМС 2010 FСА (франко - станція призначення) - ст. Трикратне Одеської залізниці, яка вказується у заявці покупця.
Пунктом 4.3. договору передбачено, що в особливих випадках (загроза зупинки виробництва та інше), постачальник за згодою сторін відвантажує продукцію без передоплати в обмеженій кількості.
Відповідно до п. 4.4. договору датою поставки продукції вважається дата відвантаження цієї продукції, що підтверджується штампом станції відправлення на залізничній накладній, на адресу одержувача, яка вказується в рознарядці покупця.
За умовами п. 5.1., 5.2. договору покупець здійснює передплату у розмірі 100% від вартості замовленої партії продукції згідно виставленого рахунку. У випадках, передбачених п.4.3. діючого договору, остаточний розрахунок за поставлену продукцію здійснюється покупцем на банківський рахунок постачальника протягом 5 банківських днів з моменту отримання продукції.
Згідно з п. 5.4., 5.5. договору ціна та вартість продукції можуть бути змінені: у зв`язку зі зміною цін заводів-виробників, матеріалів, енергоносіїв, транспортних послуг, прийняттям нових нормативних актів і рішень уряду тощо. У випадку збільшення ціни на залізничний тариф продавець має право в односторонньому порядку збільшити ціну на продукцію шляхом виставлення додаткового рахунку. У разі відмови покупця від оплати додаткового рахунку постачальник має право в односторонньому порядку розірвати договір та відмовитися від виконання умов договору, повідомивши про це покупця за 3 календарних дня та повернути сплачені кошти.
Відповідно до п. 10.1. договору він набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині розрахунків - до повного їх здійснення.
На виконання умов вказаного договору, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято щебінь 5-20, 20-70, 0-40, відсів з доставкою на рампу, навантаженням у вагони і залізничні послуги, про що сторони підписали видаткові накладні  на загальну суму 563836,00 грн. 
На підтвердження цієї обставини поставки позивачем і прийняття відповідачем продукції (послуг) позивач подав суду підписані обома сторонами видаткові накладні: від 20.01.2020 № Т 2001-0001 на суму 151900,00 грн; від 20.01.2020 № Т 2001-0002 на суму 63000,00 грн; від 03.02.2020 № Т 0302-0001 на суму 154000,00 грн; від 15.02.2020 № Т 1502-0001 на суму 96936,00 грн; від 29.02.2020 № Т 2902-0001 на суму 98000,00 грн (а.с. 24-28, т.1). 
Також, на підтвердження обставини здійснення поставки товару відповідачу позивач до матеріалів справи долучив залізничні накладні (а.с. 29-43, т.1). 
Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які заперечення відповідача щодо вартості товару (послуг), його якості, кількості, тощо які прийняті відповідачем згідно вказаних накладних.
Згідно з наявного у справі реєстру з рахунку позивача та здійсненого останнім розрахунку суми позову (а.с. 44-45, т.1), відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сплативши позивачу кошти  на загальну суму 440000,00 грн. Як вбачається з поданої позивачем виписки, при здійснені оплати відповідач у призначенні платежу вказував реквізити рахунків, які в матеріалах справи відсутні. Позивач, у свою чергу, зарахування здійснених оплат здійснював виходячи з вказаних відповідачем призначень платежів, при цьому відповідач здійснений позивачем порядок зарахування не заперечив. Отже, з розрахунку позивача вбачається, що відповідачем повністю оплачені накладні від 15.02.2020 № Т 1502-0001 на суму 96936,00 грн та від 29.02.2020 № Т 2902-0001 на суму 98000,00 грн, а інші оплачені частково.
З огляду на несплату відповідачем заборгованості у розмірі 123836,00 грн, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Водночас, окрім основного боргу у вищевказаній сумі, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 71990,69 грн інфляційних втрат та 20721,72 грн 3% річних. Розрахунок спірних сум позивачем здійснено за накладними від 20.01.2020 № Т 2001-0001 на суму 151900,00 грн, від 20.01.2020 № Т 2001-0002 на суму 63000,00 грн та від 03.02.2020 № Т 0302-0001 на суму 154000,00 грн, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та в межах загального періоду з 27.01.2020 до 18.10.2023 (а.с. 46-52, т.1).
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, однак задовольнив їх частково з огляду на невірно здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України    про договір купівлі-продажу.
За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Наявними матеріалами справи, зокрема видатковими накладними підтверджується, що позивачем було виконано свій обов`язок та поставлено відповідачеві товар на загальну суму 563836,00 грн.
В свою чергу, відповідач отримавши від позивача товар без жодних зауважень щодо її кількості, якості, ціни тощо, свій обов`язок щодо її оплати виконав лише частково перерахувавши на користь позивача грошові кошти у розмірі 440000,00 грн.
З огляду на таке, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений товар у розмірі 123836,00 грн. 
Щодо заявлених вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке. 
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 71990,69 грн інфляційних втрат та 20721,72 грн 3% річних. 
Однак, як було вірно встановлено судом першої інстанції, при здійснені позивачем розрахунку сум 3% річних не враховано положення ст. 253 ЦК України та при врахуванні часткових оплат позивач помилково здійснював нарахування двічі за один день. З урахуванням вказаного, в межах визначеного позивачем періоду 3% річних складають 20614,89 грн. Водночас, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем вірно.
Колегією суддів відхиляються твердження відповідача про те, що позивачем безпідставно, окрім вартості товару, у видаткових накладних включено вартість доставки товару на рампу, навантаження у вагони та залізничні послуги, враховуючи, що з урахування умов, ці витрати покладаються на продавця, оскільки як свідчать наявні матеріали справи, відповідач видаткові накладні підписав без зауважень, обставина підписання цих накладних відповідачем не заперечується, при цьому, з урахуванням змісту п. 5.4., 5.5. договору, можна дійти до висновку, що сторони вартість продукції визначають, у тому числі, з урахуванням вартості транспортних послуг та залізничного тарифу, адже їх збільшення може бути підставою для збільшення ціни продукції.
До того ж, наявні матеріли справи свідчать про те, що відповідач самостійно своїми конклюдентними діями підтвердив поставку товару позивачем за вартістю визначеною у видаткових накладних, до якої у тому числі включено вартість доставки товару на рампу, навантаження у вагони та залізничні послуги, здійснивши його часткову оплату.
З приводу посилання скаржника на неврахуванням позивачем оплати грошових коштів на суму 50 000,00 грн у листопаді 2020 року, що підтверджується платіжною інструкцією від 06.11.2020 № 3227, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать наявні матеріали справи, між сторонами 27.11.2017 був укладений Договір поставки №254/17.
На виконання умов даного договору, позивачем було виставлено відповідачеві рахунок №64 від 04.02.2020 у якому міститься посилання на вищевказаний договір поставки №254/17 від 27.11.2017.
У платіжній інструкції від 06.11.2020 №3227 відповідачем вказано, що оплата коштів у розмірі 50 000 грн здійснюється у відповідності до рахунку №64 від 04.02.2020.
Отже, наявні матеріали справи свідчать про те, що оплату в розмірі 50000,00 грн згідно з платіжною інструкцією від 06.11.2020 № 3227 відповідач здійснив за отриманий товар по договору поставки від 27.11.2017 № 254/17, а не за договором, який є предметом цього спору. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішеня, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.                                                                 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2024 у справі №916/4575/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 27.05.2024.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Богатир К.В.

          Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.