ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                   
                                                                                                 
15 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 755/12399/21
провадження № 61-10584св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Антона Валерійовича на постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Олійника В. І., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири з незаконного володіння.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 , після чого 14 грудня 2014 року вона через уповноважену особу звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом як єдиний спадкоємець першої черги, оскільки батько позивачки ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
До складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 07 вересня 2015 року зареєстрована за ОСОБА_4 та  ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва                   20 лютого 1994 року.
 
30 вересня 2015 року нотаріус повідомила їй, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником квартири зазначена ОСОБА_3 , в якої право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 08 серпня                 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .
Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_3 придбала квартиру у ОСОБА_7 , якому квартира належала на підставі договору купівлі-продажу квартири                      від 02 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябікіною А. А., зареєстрованого в реєстрі за № 73.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року                    у справі № 755/15736/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири                  від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябікіною А. А., зареєстрований в реєстрі за № 73.
 
Після цього вона звернулася до нотаріуса щодо оформлення спадщини, однак                      24 вересня 2019 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою ( ОСОБА_3 ).
 
Таким чином, вона своєчасно в установлений законом шестимісячний строк подала до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_4 за законом як єдиний спадкоємець першої черги, але не може оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_3 , яка є її незаконним набувачем.
 
ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати зазначену квартиру з незаконного володіння ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, постановленим у складі судді Хромової О. О., позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_4 та належним чином прийняла спадщину, подавши про це відповідну заяву до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк.
У зв`язку з тим, що на цей час право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_9 , позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права та не може отримати свідоцтво про право на спадщину.
Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, за яким спірна квартира була відчужена спадкодавицею ОСОБА_4 на користь третіх осіб, визнаний недійсним у судовому порядку, то суд вважав, що підлягає задоволенню позовна вимога про визнання права власності за спадкоємицею ОСОБА_1 на спірну квартиру.
Також суду вважав, що оскільки право на спірну квартиру виникло у позивача з моменту відкриття спадщини, при цьому ОСОБА_3 не доведено того, що остання є добросовісним набувачем та не спростовано встановлених у судовому засіданні обставин, вимоги про витребування майна також підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявні обов`язкові підстави для скасування рішення, оскільки суд розглянув справу за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про місце, дату і час судового засідання.
 
Ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до норм глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Отже, позовна вимога про визнання права власності є неефективною для захисту прав ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки ефективним способом захисту її прав є вимога про витребування майна.
ОСОБА_10 , набуваючи 08 серпня 2015 року у володіння спірне нерухоме майно та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза її волею. Зазначене спростовує посилання позивача на недобросовісність дій ОСОБА_10 . У цьому випадку втручання у право ОСОБА_10 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення квартири для захисту інтересів позивача не переважають дотримання прав власника ОСОБА_10 , яка законним шляхом за плату набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, і яка унаслідок віндикації може втратити не лише свою власність, а й місце проживання її та дітей, та буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат.
Таким чином, неможливо витребувати квартиру у ОСОБА_10 , оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка А. В. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_10 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджують відомості з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 19 листопада 2021 року, які містяться в матеріалах справи, тобто спірне нерухоме майно не є її єдиним постійним місцем проживання і вона не позбавлена можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових прав до спадкоємців продавця спірної квартири щодо повернення їй сплачених грошових коштів з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України.
 
Спірна квартира вибула з володіння власника поза її волею, тому підлягає застосуванню стаття 388 ЦК України.
 
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 753/11965/19 (провадження № 61-1157св21). 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2023 року ОСОБА_10 подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження на підставі статей 389, 394, 396 ЦПК України оскільки справа є малозначною та представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко А. В. на час подання касаційної скарги не мав повноважень на представництво її інтересів.
У вересні 2023 року ОСОБА_10 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому пояснила, що вона є добросовісним набувачем та не знала і не могла знати про те, що це майно вибуло із власності ОСОБА_1 поза її волею. Отже, під час придбання спірного нерухомого майна вона правомірно очікувала, що ОСОБА_7 мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти, тому просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У серпні 2023 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 з 27 липня 1955 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дніпровською районною державною адміністрацією 20 лютого 1994 року, ОСОБА_4 та  ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , що підтверджує свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 27 серпня 2010 року, актовий запис № 778.
 
У встановлений законом строк ОСОБА_4 звернулася до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 та нотаріусом заведена спадкова справа.
 
Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не отримувала.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 16 грудня                          2014 року, актовий запис № 17661.
 
У встановлений законом строк ОСОБА_1 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та нотаріусом 17 грудня 2014 року заведена спадкова справа.
 
02 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець ОСОБА_4 продала, а покупець ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А., зареєстровано в реєстрі за № 73.
 
08 серпня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_7 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 . 
 
З цього договору випливає, що зазначена квартира належить продавцю, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. 02 лютого 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 73. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., як спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, 08 серпня 2015 року.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі № 755/15736/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А., зареєстрований в реєстрі за № 73. Рішення набрало законної сили.
 
У цьому рішенні встановлено, що «за інформацією, яка викладена у листах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рябикіної А. А. від 15 липня 2016 року та 21 січня 2017 року, приватний нотаріус повідомила, що  ОСОБА_4 за вчиненням нотаріальної дії до неї не зверталась. 02 лютого 2010 року за реєстровим № 73 був посвідчений інший договір купівлі-продажу, який не пов`язаний з квартирою АДРЕСА_1 ».
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 вересня 2019 року № 182118345 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за  ОСОБА_3 .
 
Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А. О. від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою особою.
 
ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_4 та належним чином прийняла спадщину, подавши про це відповідну заяву до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк.
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка А. В. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо визнання права власності на майно
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
 
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження                             № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження               № 12-135гс19) та багатьох інших.
 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
 
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18 (провадження                                      № 61-22947св19), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19)).
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позовна вимога ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , про визнання права власності на спірну квартиру є неефективним способом захисту її прав, оскільки ефективним способом є вимога про витребування цієї квартири.
 
Щодо витребування майна
 
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження      № 61-6415св19)).
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17).
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про витребування майна, виходив із того, що ОСОБА_2 під час придбання спірної квартири правомірно очікувала, що ОСОБА_7 мав право розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. 
При цьому апеляційний суд вказав, що втручання у право ОСОБА_10 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення квартири для захисту інтересів позивача не переважають дотримання прав власника ОСОБА_10 , яка законним шляхом за плату набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, і яка унаслідок віндикації може втратити не лише свою власність, а й місце проживання її та дітей, та буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат.
 
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується в повній мірі з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Так, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі № 755/15736/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А., зареєстрований в реєстрі за № 73. Рішення набрало законної сили.
 
У цьому рішенні встановлено, що за інформацією, яка викладена у листах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рябикіної А. А. від 15 липня 2016 року та 21 січня 2017 року, приватний нотаріус повідомила, що  ОСОБА_4 за вчиненням нотаріальної дії до неї не зверталась. 02 лютого 2010 року за реєстровим № 73 був посвідчений інший договір купівлі-продажу, який не пов`язаний з квартирою АДРЕСА_1 .
 
Таким чином, відчуження спірної квартири 02 лютого 2010 року відбулось поза волею його співвласників - ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , і без їх відома, шляхом нібито укладення 02 лютого 2010 року між ОСОБА_4 і  ОСОБА_7 договору купівлі-продажу, який в подальшому був визнаний недійсним судовим рішенням, що набрало законної сили.
 
ОСОБА_10 дійсно є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знати про те, що це майно вибуло із власності ОСОБА_1 поза її волею, однак  відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
При цьому, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України 
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку 
про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року 
у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави 
та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20).
 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом 
і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, 
які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування 
у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, 
заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року 
(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що витребування спірної квартири від ОСОБА_10 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
 
Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки цей висновок зроблений без врахування справедливого балансу інтересів сторін, виключно з позиції інтересів добросовісного набувача, без жодного посилання та врахування інтересів неволодіючого власника квартири - спадкоємця за законом ОСОБА_1 , яка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_4 , належним чином прийняла спадщину та відповідно, мала законні очікування  набути спірне майно у власність. 
 
Зокрема, посилаючись на те, що у випадку віндикації ОСОБА_10 може втратити не лише свою власність, а й місце проживання її та дітей, та буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що   спірна квартира не є її єдиним житлом, а також не прийняв до уваги, що відповідач не позбавлена можливості відновити свої права шляхом пред`явлення вимог до спадкоємців продавця спірної квартири щодо повернення їй сплачених грошових коштів з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України.
 
При цьому судом апеляційної інстанції не враховано те, що відновлення порушених прав власника ОСОБА_1 неможливе ніяким іншим способом, крім витребування майна. 
 
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 183/1672/22 (провадження № 61-10576св23) зазначено, що «У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння за життя власника ОСОБА_5 не з його волі на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, тому ОСОБА_2 (останній набувач спірного майна за договором довічного утримання) набув право власності на спірну квартиру в особи, яка не мала права на її відчуження.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1, як спадкоємець ОСОБА_5 (власника цього майна, у якого майно вибуло за життя не з його волі), має право на витребування спірної квартири від ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України, і це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції».
 
У справі, що переглядається в касаційному порядку, Верховний Суд приходить висновку, що є підстава витребувати спірне майна від  ОСОБА_2  (добросовісного набувача), яка є його останнім власником, на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки спірне майно придбано у особи, яка не мала на права його відчужувати (у  ОСОБА_7 ), і це майно вибуло з володіння власників (спадкодавців ОСОБА_4 і  ОСОБА_6 , і в подальшому спадкоємця                           ОСОБА_1 ) не з їх волі іншим шляхом, а саме за недійсним договором купівлі-продажу. 
 
Таким чином, ОСОБА_1 як спадкоємець власника цього майна має право на витребування спірної квартири від ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України, і з врахуванням справедливого балансу інтересів сторін це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тому постанова суду апеляційної інстанцій в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.
 
Рішення суду першої інстанції в цій частині не можна залишити в силі, оскільки воно було скасовано судом апеляційної інстанції у зв`язку із наявністю обов`язкових підстав для скасування, оскільки суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про місце, дату і час судового засідання.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, однак у частині позовних вимог про витребування майна неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, тому постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.
 
Щодо клопотання ОСОБА_12 про закриття касаційного провадження у справі 
 
У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_12 про закриття касаційного провадження у справі, в якому зазначено, що справа, яка переглядається, в силу вимог законодавства України є малозначною, тому не підлягає касаційному оскарженню. Крім того, ОСОБА_12 вважає, що подана                13 липня 2023 року касаційна скарга підписана адвокатом Бойком А. В., у якого були відсутні повноваження на її підписання, оскільки ордер на надання правничої (правової) допомоги датований 14 липням 2023 року.
 
Однак предметом спору в даній справі є визнання права власності на спадкове майно та його витребування. Тобто дана справа не є малозначною в розумінні вимог статті 19 ЦПК України.
 
Крім того, касаційна скарга ОСОБА_1 датована та підписана адвокатом Бойком А. В. 14 липня 2023 року, а не 13 липня 2023 року, як зазначає ОСОБА_12 в клопотанні про закриття касаційного провадження, а тому клопотання про закриття касаційного провадження у справі не підлягає задоволенню.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
У зв`язку з цим із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 940,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Клопотання ОСОБА_12 про закриття касаційного провадження залишити без задоволення. 
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Антона Валерійовича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно залишити без змін. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна скасуватита ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
 
Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційній інстанції у розмірі 2 940,00                   (дві тисячі дев`ятсот сорок) гривень. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник      	
Судді:   	І. Ю. Гулейков       Б. І. Гулько       Г. В. Коломієць       Р. А. Лідовець