УХВАЛА
 
21 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 381/3107/22
 
провадження № 61-5200ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його                  представником - адвокатом Гірченком Олександром Анатолійовичем, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 березня                     2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                                    від 06 лютого 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
У квітні 2024 рокудо Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його                                    представником - адвокатом Гірченком О. А., на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно відбитку штампу «Прийом громадян» подана 10 квітня 2024 року.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року визнано наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення неповажними, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Гірченком О. А., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано заявнику подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та докази поважності причин його пропуску; надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, яка за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 392 ЦПК України, із обов`язковим зазначенням у ній чітко викладених вимог касаційної скарги, які узгоджуються із повноваженнями суду касаційної інстанції, визначених статтею 409 ЦПК України; уточнити касаційну скаргу, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)                                                      статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та направити на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги                       з доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду строк ОСОБА_1 направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року, вважаючи, що вимоги ухвали виконано.
 
Однак, вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                         від 23 квітня 2024 року заявником не виконано, оскільки у порушення                           частини третьої статті 393 ЦПК України, заявником не подано до суду касаційної інстанції належних доказів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.
 
В заяві, поданій на виконання вимог ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, з посиланням на те, що процесуальний строк пропущено з поважних причин, оскільки в судовому засіданні в апеляційному суді 06 лютого 2024 року був присутній його представник,, який надав секретарю судових засідань адресу своєї електронної пошти, однак постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року так і не отримав. Сам ОСОБА_1 був відсутній Вказує, що лише 25 березня 2024 року, перебуваючи в Київському апеляційному суді по іншій справі, його представник випадкового дізнався про те, що матеріали цивільної справи № 381/3107/22 були передані до суду першої інстанції, що стало підставою для звернення 27 березня 2024 року до районного суду із заявою про видачу копії рішення, яке було отримано представником 02 квітня 2024 року.
 
В ухвалі від 23 квітня 2024 року Верховний Суд запропонував ОСОБА_1 надати докази порушення апеляційним судом порядку направлення або вручення копії судового рішення, передбаченого статтею 272 ЦПК України. Повторно звертаючись до суду із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, заявник таких доказів не надав.
 
Заявником не подано до суду касаційної інстанції належних доказів на підтвердження порушення апеляційним судом порядку вручення копії судового рішення, передбаченого статтею 272 ЦПК України, а також про обставини, що об`єктивно перешкоджали отримати вказане судове рішення і подати касаційну скаргу в передбачений ЦПК України строк з огляду на тривалість пропущеного строку на касаційне оскарження судового рішення та те, що апеляційна скарга                       у справі подавалася, ОСОБА_1 .
 
Заявник подавав апеляційну скаргу та зобов`язаний слідкувати за рухом справи, оскільки обов`язок дотримання строку подання касаційної скарги, передбаченого статтею 390 ЦПК України, покладено саме на учасника справи.
 
Верховний Суд наголошує, що сам по собі факт отримання представником заявника копії оскаржуваного рішення поза межами встановленого законом строку без наведення об`єктивних причин з наданням відповідних доказів неможливості отримання оскаржуваного рішення протягом цього періоду не може свідчити про безумовне підтвердження наявності цих причин та визнання їх поважними.
 
Більш того, надані заявником докази отримання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, а саме копія Київського апеляційного суду від 06 лютого                     2024 року засвідчена 02 квітня 2024 року завідувачем архіву та копія заяви адвоката Гірченка О. А. до Фастівського міськрайонного суду Київської області про ознайомлення з матеріалами справи від 27 березня 2024 року не є належним доказом отримання оскаржуваного судового рішення, оскільки не містять відмітки (розписки) про її вручення, про що було наголошено в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року про залишення касаційної скарги без руху.
 
Наведені заявником обставини не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає касаційну скаргу, і не надають такій особі права у будь-який необмежений час після спливу строку касаційного оскарження реалізовувати право на касаційне оскарження судового рішення.
 
Також Верховним Судом враховано, що повний текст постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року оприлюднено на офіційному веб-сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 13 лютого 2024 року.
 
Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу,                                є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
 
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не                              є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справах «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України»                                від 14 жовтня 2003 року).
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини                           і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.
 
Крім того, вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                        від 23 квітня 2024 року виконано ОСОБА_1 не у повному обсязі, оскільки,              у порушення пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником не зазначено відомостей про наявність або відсутність у нього електронного кабінету.
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи                             в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).
 
Отже, правом касаційного оскарження судових рішень наділені учасники справи,                    а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
 
Також в уточненій редакції касаційної скарги на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявником не зазначено підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                               у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції                                 в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід,                   і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
В уточненій редакції касаційної скарги, поданої на виконання ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року, ОСОБА_1 посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 3                            частини третьої статті 411 ЦПК України - суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи). Однак, процитувавши цю норму ЦПК України, заявник не зазначає яке саме клопотання, на його думку, було необґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій. Зазначене унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України (частинами першою,                    третьою статті 411 ЦПК України) без вказівки на відповідні порушення, допущені судами, не дає підстав для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Згідно із частиною третьою статті 185, частиною другою статті 393 ЦПК України                      у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
 
Оскільки у відведений судом строк, станом на 21 травня 2024 року, вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2024 року заявником не виконано, що перешкоджає Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження, тому касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Гірченком О. А., на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області                від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року потрібно вважати неподаною та повернути.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його                  представником - адвокатом Гірченком Олександром Анатолійовичем, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                     Р. А. Лідовець