Справа № 308/2605/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       09 квітня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
       головуючого судді: Джуги С.Д.
       суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
       з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Косаковський Валентин Олександрович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2023 року у складі судді Хамник М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину, -
встановив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину.
Позов мотивовано тим, що позивачка була власником 1/6 та 1/12 вказаної квартири. Приблизно в лютому-березні 2020 року до неї навідалась незнайома жінка, яка представилась працівником комунальної служби та попросила підписати документи для утримання квартири. Такі документи, не читаючи, були підписані позивачкою ОСОБА_1 , а згодом її було видворено з квартири відповідачем ОСОБА_2 . Після цього була змушена звернутися до своєї онуки за допомогою у зв`язку з відсутністю житла та потребою у догляді за станом здоров`я. Стверджує, що на час підписання документів сильно зловживала алкогольними напоями. У кінці 2022 року вирішила продати свої частки у квартирі та зробивши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановила, що вказане майно за договорами дарування перейшло спочатку до ОСОБА_2 , а згодом до ОСОБА_3 .
З огляду на наведені обставини вважає, що допустилася помилки - неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вказана квартира є її єдиним житлом, а відтак не мала наміру його подарувати.
За вказаних обставин позивач просила:
- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №297 від 16 червня 2020, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , у частині дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 та у частині дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ;
- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36907032 проведеному на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №297 від 16 червня 2020 року укладений між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ;
- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35635949 проведеному на підставі договору дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 
- відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на нерухоме майно №32937732, а саме: 1/12 квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ;
- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності М35820035 проведеному на підставі договору дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 
- відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на нерухоме майно №32763293, а саме: 1/6 квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2023 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Косаковський В.О., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Гримут Д.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 , а відповідачка ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 , що визнається сторонами.
24 лютого 2020 року позивачка (дарувальник) та відповідач ОСОБА_2 (обдарований) уклали договір дарування, за яким дарувальник подарувала належну їй частку 1/12 квартири під АДРЕСА_1 .
Вказана частка належала позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Митровка В.М. 22.08.2019 за р.№4-230. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.08.2019.
05 березня 2020 року позивачка (дарувальник) та відповідач ОСОБА_2 (обдарований) уклали договір дарування за яким дарувальник подарувала належну їй частку 1/6 квартири під АДРЕСА_1 .
Вказана частка належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2003 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням №61. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2019.
Відповідно до п.8 договорів дарування від 24.02.2020 та від 05.03.2020 право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Сторони домовилися, що прийняття обдаровуваним примірника даного договору є прийняттям дарунку.
16 червня 2020 року ОСОБА_2 укладено договір дарування відповідно до якого він подарував своїй дочці – ОСОБА_3 належну йому частки квартири під АДРЕСА_1 . Вказана частка, яка дарується складається з: 1/6 частки квартири, яка належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2003 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням №61 від 02.04.2003. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2019; 1/12 частки, яка належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори Митровка В.М. 22.08.2019 за №4-228. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.08.2019; 1/12 та 1/6 частки квартири, які належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі договорів дарування, укладених з позивачкою 24.02.2020 та 05.03.2020, право власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно 24.02.2020 та 05.03.2020.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.
Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій:а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування);б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. 
        Обґрунтовуючи заявлений позов позивачка вказує, що має проблеми зі здоров`ям, не пам`ятає, що підписувала оскаржувані договори дарування, на час підписання документів сильно зловживала алкогольними напоями. 
Однак, позивачем відповідно до ст.12, 81 ЦПК України не подано жодних доказів на підтвердження даних обставин. Крім того, правовою підставою заявленого позову не є обставини, передбачені ст. 225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.
       Суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини, на які посилається позивачка, не дають підстав для кваліфікації спірних правочинів, як таких що вчинені під впливом помилки , а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним.
З пояснення приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Балаж М.В. в суді першої інстанції встановлено, що на час укладення оскаржуваних договорів позивачка була адекватна, орієнтована, на запитання відповідала чітко та правильно формулювала свою думку. Також нотаріус повідомила, що позивачка і до укладення договорів дарування зверталась до неї за наданням нотаріальних послуг, зокрема, припинення довіреності. Тобто, позивачка чітко усвідомлювала, хто саме посвідчував оскаржувані договори.
Судом також не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі позивачки як суб`єкта оспорюваних правочинів внаслідок неправомірних дій відповідача чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного результату. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилилася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, позивачка усвідомлювала їх істотні умови та правові наслідки їх укладення.
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові. 
Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються виключно на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,–
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Косаковський Валентин Олександрович,залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2024 року. 
Головуючий : 
Судді: