ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2024 року                                      Справа № 903/1328/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Мельник О.В. 
секретар судового засідання Ткач Ю.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1328/23 (суддя Гарбар І.О., повний текст рішення складено 27.02.2024)  
за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької районної військової адміністрації 
до Луцької міської ради 
про повернення земельної ділянки та скасування реєстрації права комунальної власності
за участю представників сторін:
прокурор - Гіліс І.В.;
позивача - не з`явився;
відповідача - Бондарчук Р.І.;

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Волинської обласної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Волинської області із позовом в інтересах держави в особі Луцької районної військової адміністрації (далі - позивач, Луцька РВА) до Луцької міської ради (далі - відповідач, Міська Рада), в якому просить:
- усунути перешкоди Луцькій РВА у здійснення права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га;
- скасувати державну реєстрацію прав комунальної власності на земельну ділянку площею 74,75 га з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що на земельній ділянці з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 розташовані гідротехнічні споруди державної власності, а тому Княгининівською сільською радою, а в подальшому Луцькою міською радою, всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 25, 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", п. п. 3, 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", ст. ст. 83, 84, 117, підпункту "ґ" пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України, поза межами повноважень та поза волею власника прийнято з державної у комунальну власність земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га. 

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 позов задоволено. Усунено перешкоди позивачу у здійснення права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання відповідача повернути Луцькій районній військовій адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га. Скасовано державну реєстрацію прав комунальної власності на земельну ділянку площею 74,75 га з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив наступне: 
- на спірній земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності держави, що відповідно до ст. ст. 117, 120, п. 24 розділу X "Перехідні положення" ЗК України відносить її до земель державної власності. Жодних договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо земельної ділянки не існує;
- державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 перешкоджає державі в особі районної державної адміністрації реалізовувати своє право на користування та розпорядження земельною ділянкою;
- ефективним способом захисту у даному випадку є саме негаторний позов про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном, що йому належить;
- згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 74,75 га з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 зареєстрована на праві комунальної власності за Луцькою міською радою. Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Луцької міської ради Петрочук О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.06.2023, індексний номер 68194118. Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу в особі Луцької районної військової (державної) адміністрації;
- суд першої інстанції встановив підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом;
- також судом відхилено заперечення відповідача щодо неналежного способу захисту, оскільки належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи; у даній справі відновлення становища, яке існувало до порушення речового права, охоплює всі можливі випадки порушення права, що завершилися його незаконною реєстрацією. Враховуючи, що вони поєднані з юридичними перешкодами, задоволення судом вимог про скасування державної реєстрації з одночасним поверненням є реальним відновленням становища, яке існувало до порушення права.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі №903/1328/23, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:
- судом першої інстанції неправильно застосовано пункт 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України. Спірна земельна ділянка знаходиться в межах селища Рокині, що не оспорюється позивачем, так як останній сам зазначає про це у позовній заяві та посилається на відповідні докази, а тому вказаний пункт не застосовується взагалі. Про безпідставність застосування вказаного пункту до спірних правовідносин свідчить історичні передумови та мета прийняття вказаного пункту до Розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України; пункт 24 Розділу X "Перехідні положення2 Земельного кодексу України не може застосовуватися до спірних правовідносин.
- Луцька міська територіальна громада на законних підставах набула у власність спірну земельну ділянку ще до набрання чинності Законом України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності"; спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності до прийняття Закону України № 5245-VI;
- право державної власності на спірну земельну ділянку не підтверджується жодними доказами. Так само як не підтверджується і розмір гідротехнічних споруд на всій площі спірної земельної ділянки;
- апелянт звертає увагу на правовий статус гідротехнічних споруд як нерухомого майна станом на 01.01.2013;
- також обрання прокурором неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В.
Листом від 18.03.2024 матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.
25.03.2024 до суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 відкрито провадження за апеляційною скаргою Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1328/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24.04.2024 о 14:15 год.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 відкладено розгляд справи на 05.06.2024 о 15:00 год.

Заступник керівника Волинської обласної прокуратури надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Прокурор зазначає наступне:
- судом першої інстанції досліджено усі норми права, які в різні періоди часу розмежовували право державної та комунальної власності на землю, та зроблено висновки, що ні Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", ні Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", яким доповнено розділ Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України пунктом 24, не наділяли органи місцевого самоврядування правом комунальної власності на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти державної власності;
- з часу набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" визначено, що землі, на яких розташовані будівлі, споруди та інші об`єкти нерухомого майна, що належать державі, відносяться до державної власності. Право комунальної власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вперше зареєстровано 09.07.2020 за Княгининівською селищною радою, правонаступником якої є Луцька міська рада, тому право держави на спірну земельну ділянку вважається порушеним саме з цього часу. Таким чином, доводи відповідача про набуття права комунальної власності на спірну земельну ділянку на законних підставах є безпідставними;
- гідротехнічні споруди є невід`ємною частиною рибогосподарської технологічної водойми, що унеможливлює відведення окремої земельної ділянки під гідротехнічними спорудами та водними об`єктами з різними власниками таких земельних ділянок, оскільки такі дії можуть призвести до знищення рибогосподарської технологічної водойми. А тому, безпідставними є також твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів про площу водного плеса та площу земельної ділянки необхідної для використання водних об`єктів та гідротехнічних споруд, що розташовані на спірній земельній ділянці;
- міркування відповідача про те, що відсутність реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право державної власності на об`єкти нерухомого майна (гідротехнічні споруди), підтверджує відсутність такого права державної власності є безпідставними, адже таке право підтверджується правочином, зокрема актом приймання-передачі від 04.07.2003, який міститься в матеріалах справи;
- прокурор, пред`явивши вимогу про повернення земельної ділянки, вірно обрав спосіб захисту. Водночас, вимога про скасування державної реєстрації права комунальної власності відповідає способам захисту, визначеним ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Луцька міська рада подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2024 №375653228.

В судових засіданнях представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові. 
Прокурор в судових засіданнях заперечив доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи не забезпечили явку повноважних представників в судове засідання, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином та у встановленому порядку.
Враховуючи те, що судом вчинено необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 09.07.2020 Княгининівською сільською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 17-18).

Підставою державної реєстрації права комунальної власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав зазначено Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 № 5245-VІ (а.с. 17 на звороті).

22.06.2023 на підставі рішення Луцької міської ради від 24.03.2021 № 9/43, у зв`язку з реорганізацією Княгининівської сільської ради, право комунальної власності зареєстровано за Луцькою міською радою.

На земельній ділянці з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 розміщені об`єкти нерухомого майна - гідротехнічні споруди стави № № 1-3 (інвентарні номери 028-030) та Зимувальні стави 1-6 (інвентарний номер 031), які перебувають в управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства України та обліковуються на балансі Державного підприємства "Укрриба".

Предметом позову у справі є вимоги прокурора в особі позивача про усунення перешкод позивачу у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га та скасування державної реєстрації права комунальної власності на вказану земельну ділянку.

Щодо підстав звернення прокурора до суду із позовом в інтересах позивача.

За приписами ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно зі ст. 53 ГПК України у передбачених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення по суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Захист від порушень права власності Українського народу безперечно належить до сфери державного інтересу й повинен забезпечуватись усіма передбаченими Конституцією України правовими механізмами, у тому числі через представництво інтересів держави в суді органами прокуратури.
Згідно ч. 3 ст. 122 ЗК України обласні, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.

Суд вказує, що на даний час Луцька районна державна адміністрація є розпорядником земель державної власності, які розташовані в межах населених пунктів, а тому позов подано прокурором в її інтересах, як уповноваженого органу на розпорядження спірною земельною ділянкою.

Разом з тим, Луцька районна військова адміністрація проти подання прокурором позову в її інтересах не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду (лист від 22.12.2023 № 3536/18/2-23), про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, водночас не спростувала й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства. Більше того, інформувала прокурора про обмеженість у виділенні коштів на сплату судового збору, що виключає можливість самостійного звернення до суду.

Суд зазначає, що прокурор повідомив позивача про наявні порушення вимог законодавства листом від 03.11.2023 № 15-1820 вих-23.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", до подання позову звернувся до позивача для надання йому можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави.

Разом з тим, орган, уповноважений на виконання функцій захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, будучи поінформованим про їх порушення, проявив пасивність та не вжив жодних дій для захисту інтересів держави, тим самим допустивши невиконання покладених на нього функцій.

Не вжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаного органу або немотивована відмова вжити такі заходи є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності, які дають підстави прокурору для звернення із позовом до суду в інтересах держави в особі позивача.

Щодо суті позову суд зазначає наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом ст. ст. 317, 321, 328 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до вимог ст. 25 та пунктів 31, 54 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин; надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.
Положеннями ст. ст. 83, 84 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, передачі їм земель державної власності. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі водного фонду.
Згідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Статтею 85 ВК України передбачено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.
Згідно з вимогами пункту "а" ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу (п.п. "б" п. З розділу "Прикінцеві та перехідні положення").
Водночас, підпунктом "а" п. 4 цього ж розділу Закону визначено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності.
Таким чином, за Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна державної власності, не могли перейти у комунальну власність.
В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-ІХ остаточно розмежовані землі державної та комунальної власності. Вказаним законом Розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, за нормами якого з дня набрання чинності цим пунктом, а саме з 27.05.2021, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
При цьому земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Проте, цим же пунктом законодавець визначив ряд виключень, зокрема підпунктом "ґ" пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України установлено виключення щодо земель під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 117 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності.
Згідно ст. 1 Закону України "Про аквакультуру" гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми - об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовід ведення), а також для запобігання шкідливій дії вод. 
Рибницьке господарство - єдиний майновий комплекс, до складу якого входять рибогосподарська технологічна водойма або їх комплекс, гідротехнічні споруди для цілей аквакультури або гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми, інші споруди (пристрої), будівлі, устаткування, інвентар тощо, земельні ділянки, що призначений для розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури.

Колегія суддів зазначає, що на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га розташовані об`єкти державної власності, а саме гідротехнічні споруди (гідротехнічні споруди стави № № 1-3 (інвентарні номери 028-030) та Зимувальні стави 1-6 (інвентарний номер 031)), які обліковуються на балансі ДП "Укрриба", та які на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики та Фонду державного майна України від 06.05.2003 № 126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд" та акту приймання - передачі гідротехнічний споруд, не увійшли до статутного фонду ВАТ "Волиньрибгосп".

Тобто, дані гідротехнічні споруди, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га є нерухомим майном, а органом, уповноваженим управляти вказаним майном, наразі є Державне агентство меліорації та рибного господарства України, а балансоутримувачем - ДП "Укрриба". 

З огляду на те, що на спірній земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності держави, тому, в силу положень ст. ст. 117, 120, п. 24 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, вказана земельна ділянка відноситься до земель державної власності.

Із матеріалів справи слідує, що Луцькою РДА, як органом уповноваженим розпоряджатися  спірною земельною ділянкою, не приймалося рішень про її передачу у комунальну власність, та не підписувалися акти приймання - передачі земельної ділянки з Княгининівською сільською радою або Луцькою міською радою, як її правонаступником.

Із урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що Княгининівською сільською радою, правонаступником якої є Луцька міська рада, всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 25, 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", п. 3 та п. 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", ст. ст. 83, 84, 117, підпункту "ґ" пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, поза межами повноважень та волею власника зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га.

Беручи до уваги вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог прокурора в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 площею 74,75 га.

При цьому суд вказує, що ні Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", ні Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", яким доповнено розділ Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України пунктом 24, не наділяли органи місцевого самоврядування правом комунальної власності на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти державної власності. А тому, доводи відповідача про набуття права комунальної власності на спірну земельну ділянку на законних підставах є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Безпідставними також є твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів про площу водного плеса та площу земельної ділянки необхідної для використання водних об`єктів та гідротехнічних споруд, що розташовані на спірній земельній ділянці. Так, статтею 1 Закону України "Про аквакультуру" визначено, що рибогосподарська технологічна водойма - штучно створена водойма спеціального технологічного призначення, що визначається технічним проектом та/або паспортом, яка наповнюється штучно за допомогою гідротехнічних споруд для цілей аквакультури або гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми і пристроїв та призначена для створення умов існування і розвитку об`єктів аквакультури.
Таким чином, гідротехнічні споруди є невід`ємною частиною рибогосподарської технологічної водойми, що унеможливлює відведення окремої земельної ділянки під гідротехнічними спорудами та водними об`єктами з різними власниками таких земельних ділянок, оскільки такі дії можуть призвести до знищення рибогосподарської технологічної водойми.

Відповідач також зазначає, що статус гідротехнічної споруди як об`єкта нерухомого майна закріплено в Законі України "Про аквакультуру" значно пізніше ніж набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", а тому вважає, що, на момент розмежування земель державної та комунальної власності, гідротехнічні споруди не були об`єктами нерухомого майна.
Однак, відповідачем не враховано, що 29.07.2003 наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України № 210 затверджено акт прийому - передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "Волиньрибгосп", до сфери управління Міністерства аграрної політики України, на баланс ДП "Укрриба". В Додатку 1 до вказаного акту прийому-передачі, об`єкти нерухомого майна, що розміщені на спірній земельній ділянці зазначені під номерами 34 та 37.
Суд вказує, що при дослідженні судом обставин наявності в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави законом не передбачено. 
Таким чином, доводи відповідача про те, що відсутність реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право державної власності на об`єкти нерухомого майна (гідротехнічні споруди) підтверджує відсутність такого права державної власності, є безпідставними, оскільки таке право підтверджується актом приймання - передачі від 04.07.2003, який міститься в матеріалах справи.

Відповідач також вказує на невірно обраний прокурором спосіб захисту та стверджує, що належним способом захисту є віндикаційний позов з вимогою про витребування земельної ділянки.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).
Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Право володіння - це забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм земельного та водного законодавства слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц та пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

З огляду на викладене,  колегія суддів зазначає, що для земель водного фонду ефективним способом захисту є негаторний позов, а тому прокурор, пред`явивши вимогу про повернення земельної ділянки водного фонду, вірно обрав спосіб захисту, а доводи відповідача в цій частині є безпідставні.

Щодо вимоги про скасування реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч. 1 ст.11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 статті 18 цього Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав, вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Зміст цієї правової норми свідчить про те, що допускаються такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому, позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права не можуть бути звернені до державного реєстратора (приватного нотаріуса). Державний реєстратор (приватний нотаріус) зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі, чи не був залучений.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (пункт 72), від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 22.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24).

Матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка площею 74,75 га з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418 зареєстрована на праві комунальної власності за Луцькою міською радою. Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Луцької міської ради Петрочук О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.06.2023, індексний номер 68194118.

Суд вказує, що даний запис в реєстрі формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки, а право або інтерес позивача, який є власником земельної ділянки, є порушеним внесенням до реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності іншого суб`єкту, який не є власником земельної ділянки.

В той же час, рішення суду про скасування державної реєстрації права комунальної власності є підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення права комунальної власності на спірну земельну ділянку.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 74,75 га з кадастровим номером 0722855200:02:001:1418.

Судом відхиляються заперечення відповідача щодо неналежного способу захисту, оскільки належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. У даній справі відновлення становища, яке існувало до порушення речового права, охоплює всі можливі випадки порушення права, що завершилися його незаконною реєстрацією. Враховуючи, що вони поєднані з юридичними перешкодами, задоволення судом вимог про скасування державної реєстрації з одночасним поверненням є реальним відновленням становища, яке існувало до порушення права.

З огляду на викладене, відповідачем, в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, висновків суду першої інстанції не спростовано, а його посилання, викладені в апеляційній скарзі є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1328/23 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Луцької міської ради - без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1328/23 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської  області.

Повний текст постанови складений  10  червня 2024

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.  

Суддя                                                                                              Мельник О.В.