УХВАЛА
22 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 755/12879/20
провадження № 51-2073ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року щодо нього,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить 
про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 КПК, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу засудженим подано без додержання вимог 
пунктів 4, 5 ч. 2 та ч. 5 цієї статті.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень 
при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК).
Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судових рішень, особа, 
яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, 
що є підставами для скасування або зміни судових рішень, і які, на її думку, допущені судами обох інстанцій при їх винесенні, навести конкретні докази і аргументи 
в обґрунтування кожної позиції. 
Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак, усупереч наведеним положенням процесуального закону, засуджений 
у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами при постановленні оскаржених судових рішень, як на підставу, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, для їх скасування, доводів 
на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 412 цього Кодексу 
не наводить.
Натомість засуджений в обґрунтування незаконності оскаржених вироку та ухвали, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, засуджений у касаційній скарзі, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, 
як на підставу, передбачену п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування оскаржених судових рішень, жодних доводів щодо його явної несправедливості з огляду на положення 
ст. 414 цього Кодексу не наводить.
До того ж позиція засудженого є суперечливою, оскільки він, посилаючись 
на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та зазначаючи про недоведеність його винуватості у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, одночасно вказує на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі.
Крім того, касаційна скарга не містить обґрунтування незаконності чи необґрунтованості ухвали апеляційного суду, якою оскаржений вирок було залишено без змін, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням статей 412-414 цього Кодексу.
Як убачається з касаційної скарги, засуджений вказує на те, що суд апеляційної інстанції призначив йому більш суворе покарання, ніж це передбачено законом України про кримінальну відповідальність, однак оскарженою ухвалою вирок суду першої інстанції щодо нього залишено без змін, що свідчить про суперечності, допущені 
у мотивувальній частині скарги.
Також засуджений у касаційній скарзі не наводить обґрунтування вимоги 
про закриття кримінального провадження з огляду на положення статей 284, 440 КПК 
у їх взаємозв`язку із зазначенням передбачених для того підстав.
Крім того, згідно зі ст. 425 КПК засуджений має право подати касаційну скаргу лише 
в межах, що стосуються його інтересів. 
Натомість засуджений ОСОБА_4 наводить доводи щодо допущеного, на його думку, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо іншого засудженого, а саме ОСОБА_5 . 
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються вимоги особи, 
яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.
Прохальна частина касаційної скарги має узгоджуватися з положеннями ст. 436 КПК, оскільки нечітке, суперечливе чи таке, що не відповідає наведеним вимогам, прохання скаржника унеможливлює прийняття судом касаційної інстанції відповідного рішення згідно вимог закону.
Положеннями ст. 436 КПК, визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, 
а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.
Однак вимоги засудженого до касаційного суду про скасування вироків судів першої та апеляційної інстанцій, виправдання і закриття кримінального провадження 
не узгоджуються з вищенаведеними вимогами процесуального закону. При тому, 
що виправдання взагалі не належить до повноважень касаційного суду.
Крім того, засуджений просить скасувати, у тому числі вирок апеляційного суду, коли вказує на оскарження ухвали суду апеляційної інстанції, чим допустив суперечності.
Отже, засуджений має чітко зазначити у прохальній частині касаційної скарги, яке саме рішення повинен прийняти Суд з урахуванням положень вказаної статті. 
Крім цього, згідно з ч. 5 ст. 427 КПК до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються. Однак засудженим вказана вимога не виконана взагалі.
Наявність цих недоліків, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття
касаційного провадження.
Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим 
ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу засудженого без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, 
що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, 
яка подала касаційну скаргу.
Колегія суддів звертає увагу, що недоліки касаційної скарги можуть бути усунуті шляхом складання нового тексту касаційної скарги, якщо зауваження стосувалися змістовної частини скарги, та/або шляхом подання додаткових документів, якщо всупереч вимогам КПК не додано усіх документів, які мають подаватися разом 
з касаційною скаргою.
На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року щодо нього залишити без руху і встановити строк 
для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії ухвали.
У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                 ОСОБА_3