ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5224/24 Справа № 211/3470/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/3470/23
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Зубакової В.П.,
суддів Бондар Я.М., Тимченко О.О.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,та повне судове рішення складено 18 березня 2024 року, -

УСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна набутого в шлюбі.
Позов мотивовано тим, що з  07 березня 1997 року сторони перебували у шлюбі. 
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. 
Однак після розірвання шлюбу сторони сумісно проживали за адресою АДРЕСА_1 та 19 серпня 2017 року знову зареєстрували шлюб.
Сімейне життя врятувати не вдалося, у зв`язку з чим рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року шлюб між сторонами знову був розірваний. 
Зазначає, що фактично шлюбні відносини припинилися в квітні 2020 року, з того часу сторони не вели сумісного господарства, права та обов`язки, притаманні подружжю також припинилися. 
Вказує на те, що перебуваючи в шлюбі, сторони 10 грудня 2005 року, за спільні кошти, придбали квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої складає 49,8 кв. м, житловою площею 28,7 кв.м., право вланості на яку було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .
Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М., який зареєстровано в реєстрі за № 1-5391. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказана обставина пітверджується Витягом з державного реєстру речових прав. 
Оскільки спірна квартира була набута в шлюбі, то вона є спільним майном подружжя. 
Також вказує на те, що ОСОБА_2 було подано позовну заяву про поділ майна подружжя, але, так як сторони намагалися врятувати шлюб, до суду була подана заява про залишення вищевказаного позову без розгляду та ухвалою від 17 вересня 2020 року позовна заява ОСОБА_2 про поділ майна подружжя була залишена без розгляду.
На підставі викладеного позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа 49,8 кв.м, житлова площа 28,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , за кожним із співвласників.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року позов задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа 49,8 кв.м, житлова площа 28,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , за кожним із співвласників.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 603,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем у справі не доведено факту внесення ним особистих коштів для придбання спірної квартири, а суд першої інстанції безпідставно посилався на презумпцію рівності часток, оскільки для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або сумісна праця подружжя. Однак при розгляді даної справи судом не було встановлено джерело коштів на придбання спірної квартири, а позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував здійснення передачі коштів та інування частки його коштів у загальній сумі. 
Відповідачка наполягає на тому, що квартира за адресою АДРЕСА_2 дісталася у спадок її матері, а вона за договором купівлі-продажу передала квартиру відповідачці, як доньці, тільки за договором купівлі-продажу, а не дарування, тому позивач був достеменно обізнаний про те, що спірна квартира належить відповідачці у повній приватні власності.
Також, відповідачка висловлює свої сумніви щодо тотожності підпису нотаріуса на копії договору купівлі-продажу спірної квартири, наданому позивачем, та на копії договору купівлі-продажу спірної квартири, що знаходиться у неї.
Вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити у зв`язку з пропуском ним строків позовної давності, адже сторони перший раз розлучилися у 2017 році, саме з цього моменту треба відраховувати строк позовної давності, а з позовом позивач звернувся лише 01 червня 2023 року. 
Крім того відповідачка вказує на те, що позивач постійно застосовував фізичне насилля до відповідачки, тому вона була змушена з дитиною проживати у батьків та на орендованій квартирі. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник позивача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 07 березня 1997 року сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований відділом РАГС виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 91.
10 грудня 2005 року, перебуваючи у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який зареєстрований в реєстрі за № 1-5391, ОСОБА_2 , набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 .
10 грудня 2005 року ОСОБА_1 , як чоловік, надав заяву про згоду дружині ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_2 .
27 квітня 2017 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано.
19 серпня 2017 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 283.
14 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року, за заявою ОСОБА_2 
27 жовтня 2022 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано.
Задовольняючи позовні вимоги позивача про поділ майна набутого в шлюбі, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч.3ст.368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності,якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше невизначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя
Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністюподружжя,що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідноіззакономнеможуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого зподружжявони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бередоуваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Як вбачається із матеріалів справи, 10 грудня 2005 року, перебуваючи у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який зареєстрований в реєстрі за № 1-5391, ОСОБА_2 , набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 .
10 грудня 2005 року ОСОБА_1 , як чоловік, надав заяву про згоду дружині ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_2 .
Відповідачкою не було спростовано презумпцію спільності права власності сторін на квартиру, набуту ними в період шлюбу, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що позивачем не доведено факту внесення ним особистих коштів для придбання спірної квартири, а суд першої інстанції безпідставно посилався на презумпцію рівності часток, оскільки для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або сумісна праця подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За приписами ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовуватиКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідачкою не було спростовано презумпцію спільності права власності сторін на квартиру, набуту ними в період шлюбу.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді даної справи судом не було встановлено джерело коштів на придбання спірної квартири, а позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував здійснення передачі коштів та снування частки його коштів у загальній сумі, оскільки відповідачкою не доведено того, що для придбання спірної квартири використовувались її власні кошти. 
Доводи апеляційної скарги про те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 дісталася у спадок її матері, а вона за договором купівлі-продажу передала квартиру відповідачці, як доньці, тільки за договором купівлі-продажу, а не дарування, тому позивач був достеменно обізнаний про те, що спірна квартира належить відповідачці у повній приватні власності не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даного спору.
Сумніви відповідачки щодо тотожності підпису нотаріуса на копії договору купівлі-продажу спірної квартири, наданому позивачем, та на копії договору купівлі-продажу спірної квартири, що знаходиться у неї, висловлені відповідачкою в апеляційній скарзі, не стосуються предметом даного спору.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Аналогічна правова позиція Верховного Суду зазначена у постанові від 05лютого 2020 року у справі № 663/2294/17.
Отже, що стосується вимоги представника відповідачки про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що строк позовної давності рахується згідно закону не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Згідно матеріалів справи та наданих доказів, позивач довідався про порушене право коли ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, у липні 2020 року, а з позовом звернувся до суду 01 червня 2023 року, тобто в межах позовної давності, а тому застосувати строк позовної давності немає законних підстав.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки  ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року. 

Головуючий:

Судді: