Дата документу 15.05.2024 Справа № 335/5820/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/893/24                 Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В.
Є.У.№ 335/5820/23                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.,
секретар:                Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова Кирила Костянтиновича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко Олена Володимирівна, про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року та додаткове рішення від 16 лютого 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова Кирила Костянтиновича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко Олена Володимирівна, про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Зазначав, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2012 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/17-02/4157-50 від 11.09.2006, укладеним з ПАТ «Райффайзем Банк Аваль», у розмірі 212 195, 62 грн. звернуто стягнення на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, розмір якої буде не нижче розмірі звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу.
20.11.2021 відкрито виконавче № 63688973 і ДП «Сетам» у січні 2022 року провело електронні торги, на яких реалізувало належну позивачеві квартиру переможцю торгів ОСОБА_2 за ціною 574 690,00 грн.
24.01.2022 приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 та видано останньому свідоцтво про придбання майна з електронних торгів за № 98.
Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 31.05.2023 вищезазначене заочне рішення суду за його апеляційною скаргою скасовано, увалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернено стягнення на належну йому квартиру та зупинено виконання постанови у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Посилаючись на те, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, позивач просив суд визнати недійсними: електронні торги з продажу квартири згідно протоколом проведення електронних торгів від 03.12.2021 № 561844, свідоцтво про придбання майна з електронних торгів № 98 від 21.01.2022, видане приватним нотаріусом ЗМНО Свинаренко О.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ЗМНО Свинаренко О.В. від 24.01.2022 № 63024144; витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача вищезазначену квартиру.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31 січня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2024 року заяву представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.К. адвоката Балики П.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.К. витрати на правничу допомогу у розмірі 33000,00 грн.
Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ями Д.М. щодо розподілу судових витрат залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Ями Д.М. подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що належна позивачеві квартира вибула із його володіння поза волею останнього, оскільки рішення, на виконання якого проводилися електронні торги, скасовано, а тому майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідача на підставі ст.ст.387,388 ЦК України. Такі його вимоги узгоджуються із усталеною практикою Верховного Суду, а тому висновки суду першої інстанції про безпідставність позову є такими, що не відповідають вимогам закону і матеріалам справи. Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі, а відтак скасуванню підлягає і додаткове із ухваленням нового про стягнення з відповідачів судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом вказаної справи в суді першої та апеляційної інстанції.
Представника Ат «Райффайзен Банк» Олексюк М.М. надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказала, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Представника відповідача по справі ОСОБА_2 – адвокат Зінченко М.В. у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення суду першої інстанції є законні та обґрунтовані, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та такими, що суперечать нормам діючого законодавства, адже позивач обрав для себе не вірних спосіб захисту.
Приватний виконавець Хохлов К.К. у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а доводи апеляційної скарги вважає неспроможними. Відповідач зазначає, що скасування заочного рішення судом апеляційної інстанції після його фактичного виконання не є безумовною підставою для визнання недійсними електронних торгів. За результатами апеляційного перегляду заочного рішення апеляційний суд фактично не встановив обставин, які зокрема, могли підтвердити недобросовісність дій, вчинених на підставі скасованого рішення. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і його представника адвоката Ями Д.М., заперечення ОСОБА_2 , приватного виконавця Хохлова К.К., представника стягувача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам Закону оскаржуване рішення відповідає.
Судом встановлено, що 11.08.2006 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму 22 000 доларів США зі сплатою 12% річних зі строком повернення кредиту до 10.08.2026.
Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 були забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_2 , придбаною за кредитні кошти.
У зв`язку із порушенням позичальником умов кредитного договору у березні 2012 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом. 
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2012 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/17-02/4157-50 від 11.09.2006, укладеним з ПАТ «Райффайзем Банк Аваль»,  у розмірі 212 195, 62 грн. звернуто стягнення на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, розмір якої буде не нижче розмірі звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу (т. 1 а.с. 13-15).
13.11.2012 видано виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення.
20.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохоловим К.К. відкрито виконавче провадження № 63688973 з виконання зазначеного рішення суду.
03.12.2021 ДП «Сетам» проведені електронні торги з реалізації спірної квартири, переможцем яких став відповідач ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 574690,00 грн (т. 1 а.с. 17).
14.12.2021 приватними виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. складено акт від 14.12.2021 про реалізацію предмета іпотеки (спірної квартири).
24.01.2022 приватним нотаріусом ЗМНО Свинаренко О.В. на підставі вищезазначеного акта приватного виконавця видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання майн аз електронних торгів № 98 (т. 1 а.с. 19).
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, в задоволенні якої було відмовлено.
У січні 2023 року позивач звернувся до Запорізького апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищезазначене заочне рішення суду.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 31.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2012 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов Банку задоволено, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, розмір якої буде не нижче розмірів звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/17-02/4157-50 від 11.08.2006, загальний розмір якої станом на 27.02.2012 року складає 212195,62 грн., в тому числі заборгованість по тілу кредиту у розмірі 175737,55 грн., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 16418,31 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту у розмірі 20039,76 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», судовий збір (державне мито) в розмірі 2121,95 грн.; зупинено виконання постанови апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Як зазначено у постанові апеляційного суду, підставою для скасування заочного рішення слугувало неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що скасування заочного судового рішення не є підставою для визнання недійсними електронних торгів і витребування квартири у їх переможця. Недобросовісністю відповідачів, порушенням процедури реалізації спірної квартири на електронних торгах ОСОБА_1 свої позовні вимоги не обґрунтовував і таких обставин судом не встановлено.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
За положенням статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку.
Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, чинній на час проведення електронних торгів) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця – учасника торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.
Отже, проведення торгів, що відбулися з порушенням вимог законодавства, є підставою для визнання таких торгів як правочину недійсними виключно за умови доведення порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), саме лише скасування судового рішення (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.
За обставинами справи електронні торги з реалізації спірної квартири відбулися 03.12.2021 (т.1 а.с. 17), а заочне рішення суду про звернення стягнення на спірну квартиру скасовано 31.05.2023. Отже, на час реалізації спірної квартири заочне рішення суду було чинним.
Крім того, постановою Запорізького апеляційного суду від 31.05.2023 зазначене рішення суду скасовано з підстав не повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Проте за результатами апеляційного перегляду справи, позов іпотекодержателя задоволено.
Отже скасування заочного рішення сталося не внаслідок несумлінних дій сторін, а внаслідок процесуальної помилки під час здійснення судової процедури.
Ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції фактично не встановив обставини, які, зокрема, можуть підтвердити недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення .
Відтак постанова апеляційного суду від 31.05.2023 не скасувала та не змінила ті цивільні права, які виникли на підставі заочного рішення від 07.08.2012.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), які полягає в тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 372/2894/17, тлумачення норм законодавства, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що наявність підстав для визнання недійсними торгів має встановлюватися судом саме на момент їх проведення. Саме лише скасування судового рішення (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення), не має зворотної дії в часі і не може породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності торгів, або впливати на інші юридичні факти, що настали до моменту набрання законної сили ухвалою суду про скасування судового наказу. За своєю суттю електронні торги мають бути безпечною підставою набуття майна, оскільки публічна процедура реалізації майна має гарантувати невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, набутого у такий спосіб. Очевидно, що використання як підстави для оспорений торгів факту скасування судових наказів, може вплинути на стабільність цивільного обороту та характеристику власне торгів як найбезпечнішої підстави набуття майна, за умови, що такої підстави недійсності не існувало в момент проведення електронних торгів.
Доводи апеляційної скарги про те, що належна ОСОБА_1 квартира вибула із його володіння поза його волею, а тому на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України підлягає витребуванню у переможця електронних торгів, є неспроможними.
Відповідно до норм статті 387 ЦК України та статті 388 ЦК України, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У частині другій статті 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Згідно з частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.
Відповідно до частини 1 статті 4 1 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».
Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» (ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зроблено висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) наголошено на тому, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців потрібно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб.
У постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Як вже зазначалося вище, скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.
Доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції усталеної практики Верховного суду,зокрема, висновків, викладених у постановах від 19.06.2019 по справі № 643/17966/14-ц, від 23.12.2020 у справі №639/7253/18від 20.01.2021 у справі №127/14089/18 тощо, є неспроможними, оскільки правовідносини у справах, на які посилається апелянт, не є тотожними, висновки касаційного суду приймалися за інших фактичних обставин. 
Аналіз викладено свідчить про те, що вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції дійшов до законних та обґрунтованих висновків із правильним застосуванням норм права.
В апеляційній скарзі доводів стосовно оскаржуваного додаткового рішення ОСОБА_1 не наводив.
Втім, що стосується законності та обґрунтованості додаткового рішення, яке також є предметом апеляційного перегляду, то колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке.
02.02.2024 адвокат Балика П.В. подав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 63 000,00 грн. 
05.02.2024 представник позивача адвокат Яма Д.М. звернувся до суду із заявою, в якій просив ухвалити в справі додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. 
Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. та позивачем ОСОБА_4 та суд першої інстанції виходив із того, що судом відмовлено в позові, судові витрати, понесені ОСОБА_1 , розподілу не підлягають. Отже, заява представника позивача – адвоката Ями Д.М. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем, задоволенню не підлягає.  
Розмір витрат, які приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. має сплатити своєму представникові за надання правничої допомоги, підтверджується копією договору про надання правничої допомоги від 21.08.2023; додатковою угодою № 1 до вищезазначеного договору; звітами про виконання доручення № 1 від 24.11.2023 на загальну суму 17000,00 грн. та № 2 від 02.02.2024 на загальну суму 6000,00 грн., які містять детальний опис наданих представником відповідача послуг.
Відтак, взявши до уваги характер правовідносин у справі, обсяг наданих адвокатом Баликою П.О., значення справи для відповідача, клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципу пропорційності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 33000,00 грн. Відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу в зазначеному розмірі, відповідає критерію реальності наданих адвокатом послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності. 
Отже, аналіз викладеного вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Підстав для задоволення апеляційної скарги колегія судді не вбачає, оскільки судові рішення ухвалені судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року та додаткове рішення від 16 лютого 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А.Трофимова