КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/1117/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
 06 червня 2024 року                                                                     місто Київ
                                                                                               справа №755/773/23
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                   суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.
                                   за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
                                                В С Т А Н О В И В:
В січні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 борг за договором позики від 06вересня 2021 року у сумі 10000 доларів США, витрати на правничу допомогу в сумі 5600 грн. та судовий збір.
В мотивування вимог посилалася на те, що 06 вересня 2021 року між неюта  ОСОБА_1  укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець  ОСОБА_3 передала позичальнику грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, а позичальник прийняв кошти із зобов`язаннямповернути вказану суму до 31 грудня 2022 року, у доларах США.
Вказала, що відповідно до п.3 договору сторони підписами засвідчили, що на момент укладення договору, кошти у повному розмірі згідно п.1 даного договору передані від позикодавця позичальнику. 
Зазначала, що на дату подання позовної заяви визначений у п.1 договору позики строк її надання закінчився та відповідачем не здійснено повернення суми позики.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнутоз  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 06 вересня 2021 року у розмірі 10000 доларів США, витрати на правничу допомогу у розмірі 5600 грн. та судовий збір у розмірі 3656 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що відповідач звернувся до суду із відзивом на позовну заяву в межах строку, встановленого судом, а саме в останній день строку - 13 лютого 2023. Проте, судом було безпідставно відмовлено у прийнятті відзиву на позовну заяву з підстав пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву.
Вказувала, що суд першої інстанції, всупереч власному мотивуванню, а також нормам чинного процесуального законодавства України прийняв рішення по справі в останній день строку подання відзиву на позов, що стало перешкодою для відповідача у доступі до суду, порушення основних засад цивільного судочинства, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. 
Зазначала, що своїми діями суд першої інстанції фактично обмежив відповідача у доступі до правосуддя, тобто обмежив не тільки у процесуальних правах, але й в конституційних правах.
Посилалася на те, що у відповідача відсутній примірник договору позики, на який посилається позивач, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не може бути впевнений про те, що додана до матеріалів справи копія договору позики відповідає дійсно укладеному договору, який було підписано між сторонами та він не може достеменно підтвердити, що підпис на наданій до суду копії примірнику договору дійсно належить відповідачу.
Вказувала, що ОСОБА_1 є членом/учасником клубу інвесторів у м. Києві договір, який укладений з позивачем носить інвестиційний характер та укладався з метою вкладення отриманих коштів у інвестиційні проекти. Про що і говорить угода до договору позики, яку свідомо і умисно позивач приховала від суду, чим фактично ввела суд в оману.
Зазначала, що виходячи з підписаної угоди, сторонами змінено строки погашення позики та фактично змінено правову природу зобов`язання. Договір став не тільки позикою, а і має ознаки договору доручення (змішаний договір).
Посилалася на те, що відповідач зобов`язаний був інвестувати в проект кошти, які були ним отримані за договором, що підтверджується окрім як самою угодою, так і відповідними документами, а саме: меморандумом від 22 вересня 2021 року, укладеним між відповідачем та ОСОБА_4 , щодо участі у інвестиційному проекті «Holland Park - Vita village» з угодою №1 до нього від 04 листопада 2022 року; договором будівництва житлових будинків №1 від 22 вересня 2021 року, укладеним між відповідачем та ОСОБА_4 , з додатковою угодою №1 від 04 листопада 2022 року та актом приймання-передачі грошових коштів від 22 вересня 2021 року.
Вказувала, що у зв`язку із виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по здійсненню інвестування у будівництво, а саме шляхом укладення відповідних договорів та передання грошових коштів забудовнику ( ОСОБА_4 ) від імені позивача, свідчить про належне виконання наявних домовленостей між позивачем та відповідачем.
Зазначала, що оскільки стягнення судових витрат по справі безпосередньо залежить від результату розгляду справи по суті, то у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати не підлягають відшкодуванню.
02 травня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, досліджуючи борговурозпискучи договірпозики, суд повиненвиявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду від  08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №357/13897/16-ц.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).
Як вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2021 року між          ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до п.1 якого позикодавець передала, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути позикодавцю не пізніше 31 грудня 2022 року у доларах США.
Згідно з п.п.3, 4 договору сторони підписами засвідчили, що на момент укладення договору, кошти у повному розмірі згідно п.1 даного договору передані від позикодавця позичальнику. Сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором не надається.
Позивач зазначала, що відповідачем не здійснено повернення суми позики у строк встановлений у договорі позики.
Відповідач, заперечуючи проти позову вказував на те, що він має достатні сумніви, що саме ним особисто та власноручно підписувався договір позики від 06 вересня 2021 року, оскільки у нього відсутній примірник цього договору у зв`язку з чим останній не може бути дійсно впевненим, що додана до матеріалів справи копія договору позики відповідає тому договору, який був укладений між сторонами. Вказував, що характер взаємовідносин між позивачем та ним мав інвестиційний характер та укладався з метою вкладення отриманих коштів від позивача у інвестиційні проекти, про що і говорить угода до договору позики від 06 вересня 2021 року.
На підтвердження заперечень проти позову, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача заявила клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року призначено по справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.
Поставлено перед експертами наступні  питання:
Чи виконано рукописний текст прізвища та ініціалів ( ОСОБА_1 ) у договорі позики від 06 вересня 2021 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про взяття у борг грошових коштів у сумі 10 000 доларів США із датою їх повернення 31 грудня 2022 року, саме ОСОБА_1 чи іншою особою?
Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 06 вересня 2021 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про взяття у борг грошових коштів у сумі 10 000 доларів США із датою їх повернення 31 грудня 2022 року, проставлений в графі позичальник ОСОБА_1 чи іншою особою?
Чи були виготовлені оригінали документів договору позики від 06 вересня 2021 року та Угода до договору позики від 06 вересня 2021 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в один і той саме час?
Чи в один час були підписані договір позики від 06 вересня 2021 року та Угода до договору позики від 06 вересня 2021 року, укладені між          ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .?
Відповідно до висновку судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О. Івашиної №КСЕ-19/111-23/57799 від 14 грудня 2023 року рукописний запис « ОСОБА_1 » у графі «позичальник» у договорі позики від 06 вересня 2021 року, виконаний ОСОБА_1 .
Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник» у договорі позики від 06 вересня 2021 року, виконаний ОСОБА_1 .
Запитання «Чи були виготовлені оригінали документів договору позики від 06 вересня 2021 року та Угода до договору позики від 06 вересня 2021 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в один і той саме час?», - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю судових експертів відповідної кваліфікації за спеціальністю 2.4 «Встановлення давнини виготовлення документів» в Київському НДЕКЦ МВС та у зв`язку з відсутністю науково-обґрунтованої, достатньо апробованої, схваленої та рекомендованої в установленому порядку до впровадження в експертну практику методики часу виконання документів.
Запитання «Чи в один час були підписані договір позики від 06 вересня 2021 року та Угода до договору позики від 06 вересня 2021 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .?», - не вирішувалось, у зв`язку з відсутністю судових експертів відповідної кваліфікації за спеціальністю 2.4 «Встановлення давнини виготовлення документів» в Київському НДЕКЦ МВС та у зв`язку з відсутністю науково-обґрунтованої, достатньо апробованої, схваленої та рекомендованої в установленому порядку до впровадження в експертну практику методики часу виконання документів.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про те, що відповідач договір позики від 06 вересня 2021 року не підписував не заслуговують на увагу, адже факт укладення сторонами договору позики не спростований належними і допустимими доказами. 
Доказів на підтвердження того, що вказані  в розписці грошові кошти  у розмірі 10000 доларів США були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - не пізніше 31 грудня 2022 року, відповідачем ОСОБА_1 не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підлягав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 10000 доларів США.
Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про те, що характер взаємовідносин між позивачем та відповідачеммав інвестиційний характер та укладався з метою вкладення отриманих коштів від позивача у інвестиційні проекти, про що і говорить угода до договору позики від 06 вересня 2021 року, колегія суддів відхиляє, оскільки укладення в подальшому між сторонами угоди до договору позики від 06 вересня 2021 року не звільняє відповідача від обов`язку повернути в визначений у договорі позики строк кошти.
При цьому, як зазначили сторони будівництво житлового будинку не розпочиналося. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Таким чином, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 8400 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 05 січня 2023 року між Адвокатським об`єднанням «Юридичні технології» та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги №2, згідно умов якого Об`єднання взяло на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язалась оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Сторони погодили, що при підготовці письмових документів, зокрема документів процесуального характеру у справах, що вирішуються відповідно до ЦПК України розмір гонорару становить 1 600,00 грн. за годину.
01 травня 2023 року між Адвокатським об`єднанням «Юридичні технології» та ОСОБА_3 складено акт надання послуг №20, відповідно до переліку наданих юридичних послуг, Об`єднання надано послуги: ознайомлення з матеріалами справи - 1600 грн.; написання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - 6800 грн.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку  про доведеність понесених позивачем в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі          8400 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.
З огляду на вищевикладене,колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 понесенівитрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8400 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року - залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , 8400 грн. витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 14 червня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: